Várkonyi Benedek

Larza hazamegy
egy város élete

– részlet –

KALLIGRAM
2026

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

© Várkonyi Benedek, 2026
ISBN 978 963 468 634 7

A parkra néző világos szoba

Martha Bährmann fiatal volt még, úgy húsz-harminc között, vagyis nagyjából azon a ponton, ahol az ember a legsűrűbb életét kezdi el. Fiatalságának kora bájait elhagyta már, azokat a finom és nyers-zöld leveleket, amelyek közvetlenül a rügyből fejlődnek ki, méghozzá elég gyorsan. Martha Bährmann életfájának levelei kezdtek sötétebbek lenni, ami az ő esetében inkább az érettség jele; vagyis második évtizedének elmúltával az igazi felnőttkor felé bandukolt, valójában matematikailag, azaz még pontosabban orvosilag alaposan benne volt már ebben a bizonyos felnőttkorban. De végtére miért volna érdekes a kor, az évek egyszerű száma, hogy azon keresztül igyekszünk megközelíteni valakit? Miért érdekes az, hogy valaki ennyi vagy annyi éves, ilyen vagy olyan fiatal (vagy éppenséggel öreg), és miért nem arról beszélünk inkább, hogy mi a foglalkozása, kik a barátai, és azok milyenek, vagy milyen az ő saját természete? Persze a korral változik ez-az, például a rugalmasság, a fürgeség, a tudás, a tapasztalat, de hát a kor mégsem minden. Sőt, édeskevés, ám tudjuk, hogy számít. Martha Bährmann kora is számít, elvégre a hivatalokban is azt kérdezik először mindenkitől, hogy mikor született, hány éves, és nem azt, hogy mit olvasott utoljára, vagy hogy ki a legkedvesebb regényhőse, noha tudjuk, hogy bizonyos esetben az sokkal többet mond bárkiről. Egyetlen pillanat alatt többet tudnánk meg róla, ha azt mondaná, hogy ő maga Raszkolnyikov, esetleg Behrens udvari tanácsos vagy Franz Xaver Kappus. Mennyivel pompásabb belépő lenne ez, mint egy érdektelen és lelketlen évszám! Csakhogy eközben az évek száma mégiscsak összefügg mindennel, mert máskülönben mivel jelezhetnénk a test és a szellem időbeni előrehaladását, azt, ahogyan egyre közelebb és közelebb jut egy ponthoz, miközben megtörténik mindaz, amit az életnek nevezünk. Ezek alapján Martha Bährmann-nal történt már ez és az, de messze volt még az „út felétől”, amely, úgy látszik, fontos jelzőpont; olyan, mint egy figyelmeztetés arra, amit az érzékeinkkel nem tapasztalhatunk meg: az idő áramlására.

Martha története elég régi; már nem is nagyon ellenőrizhető, mert tanúi nincsenek az élők sorában. Közvetlen fölmenői közül egy sem él már, pedig az ő életük sok mindent megmagyarázhatott volna ebből a történetből. Apja, Michael Bährmann, a Városi Zenekar jó hírű koncertmestere akkor halt meg, amikor Martha hétéves volt; ritka és gyógyíthatatlan kór végzett vele, a hozzátartozóknak viszont nemigen nyújtott vigaszt az, hogy az orvostudomány teljes erővel dolgozott e furcsa betegség legyőzésén. Igaz, valamelyest enyhített a helyzeten, hogy a kór lefolyása csaknem fájdalommentes volt. Ám ennek is megvan a hátulütője, amelyből Michael is részesült: a betegség a legutolsó pillanatokig észrevétlen maradt. Minden betegség igyekszik legyőzni azt a szervezetet, amely otthont ad neki, vagyis visszaél a lehetőséggel. A Bianchi-kór (közkeletűbb elnevezéssel a Bianchi-betegség) a szívet mozgató izmot támadja meg, és az a fő taktikája, hogy a legutolsó pillanatokig rejtőzik. Akárki eszelte is ki a különböző betegségek harcmódját, a Bianchi-kórt alaposan fölvértezte; se láz, se testfájdalom, még külszíni tünet sem, semmilyen gyanú nem merülhet föl. Alattomos dolog ez, mert ha az orvosok észrevennék, könnyedén meggyógyíthatnák. Ám mivel a kór egyúttal ritka is, nem lehetnek fölkészülve rá, mert nincsen lehetőség a tanulmányozására. Mindenesetre különös, hogy az emberi szervezetet, ezt a bonyolult és alapos gonddal megépített organizmust ilyen könnyen meg lehet téveszteni, és úgy látszik, a Bianchi-kórnak ez egyszerűen megy. Mivel a betegség lefolyása nagyjából minden szervezetben hasonló – kivételek persze itt is szép számmal akadhatnak és akadnak is –, Michael Bährmann is így esett áldozatul. Csaknem az utolsó pillanatáig koncertezhetett, gyanútlanul, szervezetében az alattomos baktériummal, ami egyfelől nagyon praktikus, és kedvez a gyakorlati életnek, másfelől valósággal megalázó; úgy érezte, olyan ez, mint amikor az embert meglopja a barátja, és olyankor nemcsak a veszteség miatt érez mély bánatot, hanem amiatt is, hogy a háta mögött, a tudta nélkül szedték rá. Annyiban mégis fölemelő a kórtörténet, hogy a Városi Zenekar sokáig élvezhette kitűnő koncertmesterének jelenlétét, akire úgy is néztek, mint karmesterük jobbkezére. Michael Bährmann jelentős szólista volt; a zenekari hangversenyeken természetesen ő játszotta a szólóhegedű szólamát – ha a darab lehetőséget adott erre. És még külföldre is eljutott a híre annak a szonátasorozatnak, amelyet egykori főiskolai társával és utolsó pillanatáig barátjával, Joseph Hock zongoristával adott. Hockot így kétszeresen is sújtotta Bährmann eltávozta: egyszerre veszítette el barátját és szonátapartnerét. Márpedig egy jó szonátapartner nagy kincs; olyanok voltak, mint az összeszokott hegymászók, akik egyszersmind az élet biztosítékát is jelentik egymás számára. Egy rossz mozdulat, és oda az egyik élet; egy rossz vonás vagy rossz tempó, és borul a szonáta, meghal a varázs. De a hegedűsszív végleg megállt; egyszerre, hirtelen gyenge lett, szinte percek alatt szűnt meg az a képessége, hogy a vért szétpumpálja az érhálózatba. A nyomás egyre csökkent, majd lassan, nagyon lassan megszűnt az áramlás. A vér folyásának megszűntével Michael Bährmann számára megszűnt az idő folyása is, otthagyva, kidobva az időbe félárván a hétesztendős leányát. Felesége, vagyis Martha anyja, tízzel később követte, és szintén betegséggel távozott. Ez megúszható lett volna, csakhogy Julia nemigen törődött az egészségével; törődött minden mással, az élettel, férfiakkal, ékszerekkel és persze a lányával is, de mert mondén nő volt, szerette a lendületet, és a nagy mozgásba már nem fért bele, hogy az orvosokat látogassa. Martha így tizenhét éves korára árva lett; csak egyetlen és viszonylag közeli hozzátartozója maradt: apjának féltestvére, Anton Larza, Michael Bährmann öccse, aki orvosnak ment. Annak is az egyik legmodernebb ágát választotta, a fénygyógyítást, amelyet a korszellem sugallt. Larza tisztességgel és szeretettel viselte ennek az unokahúgnak gondját; öt esztendőn át, mert ekkor Martha úgy döntött, hogy életét most már egyedül viszi tovább. Larza, akit a városi szabadgondolkodók körébe sorolhatunk, ezt a döntést tiszteletben tartotta. De mert akkor a leány nem tudott teljesen gondoskodni önmagáról – egy festőiskola növendéke volt még –, rendszeres összegekkel támogatta. Ez persze szerény életre volt elég, de Martha ennek megfelelően szerényen is élt, maga is érdeklődést mutatva a szabad gondolatok iránt. Nem is annyira érdeklődés volt ez, inkább afféle vonzódás, vagy még inkább amolyan continuo, amin nem is kellett sokat töprengenie, mert ez a világlátás életének természetes részét alkotta. És mintha csak ennek az életnek jelképre lett volna szüksége, Martha világos szobában élt, egy tágas és szellős park fölött, de itt ez a szellősség nem a szélviszonyokra értendő, hanem arra a levegősségre, amelyre rendszerint mindenkinek szüksége van, kivált akkor, ha éppen a szabad teret szereti. Martha ebből a szobából indult nap mint nap a festőiskolába, oda is tért vissza, és ha az idő úgy hozta, újabb túrákra indult kora este, társaságba, kávéházba, vagy csak járt egy kört az ablaka alatt elterpeszkedő kis parkban, amely olyan volt számára, mintha otthonának külvilági része lenne. Ez az otthon azonban csak erre az egy szobára szorítkozott, ám jó volt így is, mert elegendő teret adott képzeletének.

Ez a kiindulópontja, ha nem is kezdőpontja ennek a történetnek, de végül is mindegy, hogy ki hol kezd bele egy históriába, mert azoknak nincsen igazi kezdetük és nincs igazi végük, csak elkapott pillanatok vannak, még ha ezek a pillanatok netalán években értendők is; igen, ennyire viszonylagos a világ, pillanat vagy év, semmi értelme megkülönböztetni ezeket. Kimetszünk egy részt, ahogyan a szabó a szövetből, és csak az a fontos, hogy az anyagszélek jól illeszkedjenek, passzoljanak a szálak, és így láthatatlanná legyenek az öltések. Martha szobája persze nem vég nélküli, elvégre nem a végtelen idők óta lakik benne, de ez mindegy is, mert úgyis csak irigyeljük a régi korokat, már ha a sok rosszat, vészt és betegséget elfelejtjük belőlük, láthatatlanná tesszük; valamiképpen irigyeljük a „letűnt időt”, mert már soha többé nem lehet a miénk, és tehetetlenség lesz úrrá rajtunk, ha együgyűen mégiscsak megpróbáljuk visszahódítani. De hát mi van a múltban, ami, úgy látszik, kecsegtetőbb, mint a jövő? Martha szobája valamelyest megválaszolja ezt a kérdést, mert mond valamit mint kiindulópont, ha nem is döntő jelentőségűt.

Amikor beköltözött, elkezdte új és önálló életét, ami természetesen ugyanolyan folytatás volt, ahogy bármi más az lett volna; a törések és elcsúszások csak futólagosak lehetnek egy életben, pillanatnyi kizökkenések, mert azután ugyanúgy folytatódik minden, mintha nem is lett volna megtorpanás. Amikor tehát Martha elkezdte új életét, ez azt is jelentette, hogy szabad utat engedett kibontakozásának, kitárultak a szárnyak, és kezdődhetett az emelkedés, siklás, süllyedés és újra emelkedés; csakis a maga akaratából vette az irányokat, mint egy erdei őz, aki ki tudja, milyen irányokba tart, és miért; akinek nincsen terve, csak útja, váratlanságok jönnek egymás után, pontosan úgy, ahogyan a szilárd fizikai testben a részecskék, rapszodikusan, és ebben a kakofonikus mozgásban semmilyen rendező és rendcsináló erőnek nincs helye. Martha huszonkét évesen vette birtokába szobáját, és ahogyan ezt ennyi évesen szokás, a berendezésével nem sokat törődött. Pillanatnyi ötletek uralták a szobát, némi rendetlenség, de azért festékei, ecsetjei és ceruzái kellő figyelmet kaptak. Az ágya viszont hevenyészett akol volt, mellette kis asztalka és egy ódonba hajló fotel. Nagyjából ez az együttes jelentette az új életet, de hiba volna gyors és összetákolt következtetést levonni ebből, mert a szobán szabadság uralkodott, és mindenekelőtt a beáramló fény, amely még a legparányibb és legelesettebbnek látszó szobát is felségessé teszi. Ebből a szobából rugaszkodunk tehát el, mint az éppen röppenni készülő madár.

Ebből a szobából, ahová egy festőtanonc lány bezárkózik a festékeivel, a fényeivel és gondolataival, magára hagyatottan, minthogy mindannyian magunk vagyunk csak, de Martha Bährmann zugában ez különösen érződött. Ez a lakásocska, akár a többi ezer meg millió, be volt lógatva az életbe, mint egy kellék a színpadon. És csakugyan, mindez az élet kelléke volt, elvégre az ilyen arzenálok nélkül nincs élet sem, mert ezek összességéből lesz mindaz, amit nagy szóval létezésnek hívunk. Martha szobája is ilyen volt, mint ahogyan minden egyes lakásdoboz az, amelyben emberek élnek, apró fülkék vagy rekeszek egy még nagyobb dobozban; és ha mindezt az egészet fölülről, kellő magasságokból néznénk, megrettennék, hogy az egész pontosan olyan, mintha ketrecek sokasága lenne összezsúfolva egy nyúlvárosban; nyüzsgés, mozgás, haladás, sürgés – ez jellemzi ezt a valójában cél nélküli életet, és ha most már csakugyan lenéznénk odaföntről, elgondolkodnánk azon, hogy voltaképpen mi is a végpontja ennek a szüntelen és soha meg nem pihenő mozgásnak. Lesz-e ennek valaha vége; lesz-e ebből konklúzió, vagy tanulság nélkül ér véget ez az egész?

A létnek egy ilyen szobájából indult ki ez a történet, mégsem benne kezdődik el; de benne lakik Martha Bährmann, ezért ez a történet igen fontos pontja. Mint ahogyan sok más fontos pontja is lesz majd, és ezek összefüggenek és összekapcsolódnak, akár egy távoli utazás állomásai, ahol rendre leszáll az utazó, hogy elmerüljön egy város, egy kicsiny fürdőhely vagy magaslati szanatórium világában, hogy azután visszaszállva újabb világokba induljon, ki tudja, milyen szándékokkal és milyen érzésekkel, elvégre mindenki mást kíván egy földrajzi vagy éppenséggel képzeletbeli ponttól. Ezek az utazások, az ilyen vándorlások mind-mind külön történetek, pontosan ugyanúgy, ahogyan ez a történet is voltaképpen utazás, amelynek során és révén több emberrel is összefutunk. Ámbár kissé kétséges, hogy ezek az emberek, ezek a „szereplők” valóságos figurák-e vagy szellemalakok. Mert nehéz eldönteni, hogy ami már eddig megtörtént, az csakugyan létező lesz-e; szemtanúk híján a szavahihetőségünk forog kockán. Nehéz csak félig létező személyek társaságában mozogni. Így a bizonytalanba utazunk, hiszen históriánk ellenőrizhetetlen, tehát perdöntő és megingathatatlan bizonyítékok híján van. Jöhetnek a hitetlenek, akik azt kiáltják: a történet nem igaz. Csakhogy megtörtént és kitalált között alig van különbség: keresztezik egymás útjait, összetalálkoznak és szétválnak, egyik táplálkozik a másikból, változnak és cserélődnek, míg legvégül és megkülönböztethetetlenül, örökre és visszafordíthatatlanul eggyé nem lesznek. És mégis, ki merné azt mondani, hogy mindez nem igaz? Históriánk legfőbb tanúja közelebbről vagy távolabbról ismerte szereplőinket, legtöbbükkel személyes kapcsolatban is állott. Vágyott állapot. Mert azokkal, akikről mi úgy beszélünk, mint egy álom benépesítőiről – mintha csak regényalakok volnának –, ő találkozott, így kívülállóként is szereplője lett mindennek. Ott állt a légkörükben, a vonzásukban, a terükben. Ezt hozta magával kalauzunk, akinek kilétét okvetlenül szeretnénk homályban tartani. Ez kimondott óhaja volt, egyszersmind feltételül is szabta. Ezt kérte cserébe e történetfolyamért, mindazért, ami itt mindjárt föltárul a részletekben, a maga finomságában. Bizonyítékot nem tud fölmutatni, de higgyünk neki, mert semmi okunk a kételkedésre.

Mindazt, ami itt most megjelenik, a valóságnak csak kis részét foglalja magába, ahogyan az ékkövet körülölelő foglalat – az értékes platina vagy más becses fém – is elzárja a reá bízott ritka ásvány egy részét. De végül is a drágakő látható oldala érdekel bennünket. A gyémántcsiszolókat, kivált az amszterdamiakat mindig is nagy tisztelet övezte; rajtuk múlott, hogyan bontakoztatják ki azt a gyönyörűséget, amely e széndarabban szunnyad, s amelyet legelőször csak ők vesznek észre. Nemcsak kezüktől függött a varázs, hanem szemüktől is. Mindig is biztosan mozogtak ebben az alig követhető világban, és mesterségük azért nőtt művészetté, mert olyasmit láttak meg anyagukban, ami más előtt titokban marad. Az események sora tehát a mesélő munkájától függ, attól, hogy mit csiszol belőle. A valóság némely darabját elveti, s nem is mindig szántszándékkal; egyszerűen kihull emlékezetéből, vissza a meg nem történtbe, mint fölöslegessé vált anyag, melyre többé nincs szükség. Más részét készakarva hagyja el, hiszen ha mindenhez ragaszkodna, históriája épp addig tartana, mint az tartott eredetileg. S talán még tovább, mert minden szereplőjéről számot kellene adnia. De ezt nem teheti, így hát áldoz, és meséjét kénytelen rövidíteni. Ám amit megtart belőle, az fontosabb mindennél.

Helyzetünket megnehezíti, hogy mindaz, amiről perceken belül szó lesz, régen véget ért: „történet”, szóval olyasmi, ami megtörtént, azaz már történelem. De azzal, hogy előhozzuk, felhozzuk odalentről, valamiképp megint jelenné lesz, időlegesen, hogy azután visszatérjen oda, ahonnan előhívtuk, az elmúlt világba. Minden történet akkor kezdődik, amikor a jelen már véget ért; tehát a múlt egyszeriben értelmét veszti. Persze ez a szédítő és fáradhatatlan mozgás együtt jár némi múltba hajlással. De hagyjuk az időviszonyokat, a jelen és az elmúlt szüntelen összetartozását, és örüljünk annak, hogy a jövőt nem kezdi ki ez a bonyodalom.

Merüljünk el a mesék ősvizében, és higgyünk a Napnak, mely fénnyel tölti meg az Óceánt. Minden Idők Tengerét.

Martha Bährmann
a lámpagyújtó után indul

Tágas ablak nyílott a parkra. Nagy fény zúdult a szobába, különösen a nyári hónapokban, akkor viszont a kora délutáni órákban be kellett húzni a nehéz, zöld bársonyfüggönyöket, hogy a forró levegő odakint maradjon. Olyankor odabenn jóleső félhomály töltött el mindent, viszont most, az ősz kezdetén mások voltak a fényviszonyok; ki lehetett és ki is kellett tárni az ablaktáblákat. Betódult rajtuk az őszi levegő és a kinti világ, a park kis élete, a sok hangos „azonnal”-lal, „gyere visszá”-val, „rögtön”-nel, amelyek fölérve elveszítették erejüket, nem volt bennük már sem aggodalom, sem engedetlenség, csupán zengő kulisszaként hatoltak be a kitárt ablakon át. Az ősz bűvöletében úszott itt minden, a parkban elterülő nagymamák, a szerteguruló rosszaságok és a parányi ligetet körülfoglaló házak élete is. Szemben, a parkon túl, a Limmau gyenge hullámain egy-egy kajak úszott el sietve, olykor egy könnyű teherhajó, kis gabonahegyével, és ha kedve tartotta, gőzkürtjével barátságosan beledudált a délutánba. Senkit sem zavart, és már távolodott is, ott hagyva még néhány percre kéményének füstjét.

Miközben mindent az idő uralt, keretbe zárva e délutánt, minden ki is csúszott az időtlenségbe, a vég nélküli nyugalomba. Itt mintha mindenki ráért volna, érződött, hogy messze még a vég. Pedig nemsokára eljön; mert délután volt, ősz. Odakinn zsivaj áradt szét, a szobában a csönd próbált úrrá lenni a kinti zajon. A lemenő nap vörösessége a padlóra vetült, hosszú árnyékot rajzolt a keményfa erezetre. A sugarak már alig-alig melegítettek, a késői fényfürdő mégis jólesett Marthának, egyszerre frissítette és erőt is adott neki. Ügyes és modern építészt dicsért ez a szoba, ablakából a parkra lehetett kilátni.

Marthának tetszett ez az időtlenség. Elmerült benne, belefeledkezett a félhomályba, és csak könyvével osztotta meg társaságát, bár nem teljes sikerrel. Giacomo Sievolo La Vita dei Tedeschi című könyvét olvasta. Néha letette, kissé pihentette, ujjaival végigsimított a barna-bordó-vörös táblán és a bársonyos bőrgerincen, azután megint visszalépett a nagy német szellemek életébe. Figyelme azonban minduntalan elszabadult a könyvtől, letette hát végleg, s néhány pillanatnyi merengés után fölkelt a kávézóasztal mellől, hogy a nyitott ablakon át bekapcsolódjon a külvilági életbe.

Jól érezte magát idefönn, öt emelet magasban, de lélekben már lenn is volt a parki népek közt, nézte, bámulta az ezerhangú, mozgékony társaságot, amelyet még elevenebbé tettek a loholó kutyák. Nézte őket, de minthogy a délután leszállóban volt már, a közönség lassan fogyatkozni kezdett. Észre sem vette ezt a lassú vonulást, hogy rendre tűnnek el a néhány perccel ezelőtt még nagyon ráérők. Talán negyedóra is eltelhetett e céltalan szemlélődéssel, mozdulatlanul, mintha az idő sem mozdult volna. Változását mindössze az jelezte, hogy a park csaknem üres lett, az emberek helyét elfoglalta a kezdődő szürkület, ahogyan a távoli Grünberg mögé búvó nap néhány kiszabaduló sugara elvegyült a kezdődő sötétséggel. Alig telt el háromnegyed óra, s már csak egy-két őszi sétáló volt a parkban.

Ez jól illett az őszi hangulathoz; a különös érzéshez, csöndhöz, borongáshoz, tűnődéshez. Mondhatnánk, így volt rendjén. A természet elnéptelenedése így felelt meg annak a túlságosan is egyszerű szabálynak, hogy ilyenkor az emberek, miután befejezték mindinkább rövidülő napi sétájukat, lezárva kötelező és szorgos teendőiket, visszahúzódnak biztonságosnak hitt búvóhelyükre, és már csak azok merészkednek ki, akiknek lelke békétlenkedik, s később ők is csak azért, hogy a pusztulásban gyönyörködve űzzék el maradék reményüket is.

Martha két férfit látott a parkban. Mintha már órák óta mászkáltak volna, közben hevesen beszéltek. Mindössze mozdulataik árulkodtak arról, hogy valami komoly dologról társalognak, ami persze így hangtalanul és odafönn, valahol az ötödik emelet magasában kissé nevetségesnek hatott, komikus volt ez a fáradhatatlan duó, amelynek tagjai semmi mást nem éreztek oly fontosnak, mint ezt a mostani beszélgetésüket. A magasabbik széles kézmozgással magyarázott valamit, miközben a másik összefonta hátul ujjait, és ugyanolyan fontoskodással hallgatta, ahogyan a magas beszélt. Fejét előreszegte, így tartotta társával a lépést. Azután kicserélték szerepeiket, az alacsony kiszabadította hátulról a kezét, s most ő kezdett gesztikulálni, társának karjai közben pihentek, mintha csak erőt gyűjtöttek volna a következő rohamra. Rótták köreiket, ki tudja, hányadszor léptek el az „Érckockák” szobra előtt; jó ismerősük volt ez a kőgyülekezet, noha nemigen méltatták figyelemre, azt sem tudták volna megmondani, milyen gránit és márvány alkotta ezt a geometrikus társaságot, melynek legközepén az algériai onyx virított zöld-kék-rózsaszín csíkozásával. Mégis valamiféle biztos pontot jelentett ez a különös alkotás, azzal, hogy ott volt, hogy vissza lehetett térni hozzá minden kör után, ehhez a gazdag rajzolatú szoborhoz. Martha időnként hátrapillantott a szobába, hogy élvezze a kontrasztot, hogy a szoba belső biztonságából érezze a kinti, már szeles világot, majd újra kinézett a parkba, ahonnan az alkony érkezett. S akkor valami megtörte a kép harmóniáját, az eddigi egyensúly fölbomlott. Egy harmadik férfi jött, biciklin, kezében hosszú nádpálcát tartott. Lassan gurult előre, megállt egy gázlámpánál, pálcáját fölemelte a szerkezethez, arrébb tolt egy karocskát, mire az üvegbúrából világosság tört elő. A gázlámpagyújtó továbbgördült a következő oszlophoz. A két beszélgető megállt. Jóformán csak sziluettjeik látszottak, gyenge körvonalaik, s így valójában egy laterna magica ernyőjén lett volna a helyük. Martha könnyen meg tudta különböztetni őket a derengő fényben, mozdulataik sokkal jobban árulkodtak róluk, mint termetük, a félhomályban már csak a kezek mozgása volt szinte az egyetlen eligazító jel. Bőséges fények közepette a gesztikulálás talán kevésbé föltűnő dolog, írjuk legalább ezt a félhomály javára, ami pedig, akárhogy is, a sötétségbe vezető út.

A parki vándorokat láthatóan szórakoztatta a gázlámpagyújtó, ahogy biciklijén gurulva egymás után varázsolt fényességet az oszlopokból. Lassan indultak az új jövevény felé, aki sokkal megszokottabb tartozéka volt e parknak, mint ők ketten, s amikor odaértek hozzá, Martha jól látta, már csakugyan hárman beszélgettek. Együtt indultak a következő lámpa felé. Megálltak, a pálcás ember magyarázni kezdett valamit, időnként fölfelé mutatott az öntöttvas pózna tetejére. Azután fölemelte a botját, mozdított egyet a karon, s megint világosság lett. Továbbmentek, megálltak, s most az alacsonyabbik kezdett beszélni. A biciklis átnyújtotta bambuszpálcáját, az pedig a magasba lendítette, a szerkezet kupolájához emelte, amely mint valami vártoronysisak, csúcsosan emelkedett az égre. Benne az őrláng neki is engedelmeskedett, lassan átizzította a likacsos félgömb gázharisnyákat, s az üvegbúrában élet villant föl, parányi világ, sugárzó kis napokkal. Meleg volt odabenn, otthonosság világolt, kívül pedig, a parkban, a világűr most már barátságtalan és hűvös sötétsége. Martha vonzódott az efféle csodákhoz, melyeknek jelképszerűségét sokkal kevesebbre értékelte, úgy vélte, ez nem más, mint spekuláció; inkább csak szerette őket. Végtére egy ilyen szerkezet, mint a gázlámpa, valóban rokonszenves, ha az embernek kellő ideje van rá.

Az alacsonyabbik, rögtönzött produkciója végén, mintha mondott volna valamit, azután a rudat visszaadta a biciklisnek. Az búcsúzkodott, oldalra döntötte gépét, jobb lábát átvetette a vázon, a pedálra lépett, és lassan gurulni kezdett a sötétbe. Munkája volt még. Távolodtában botjával visszaintett még a két parki vándornak, akik tekintetükkel követték a fénycsinálót, s folytatták a társalgást, ki tudja, miről. Martha figyelte a biciklis alakot, ő is elbúcsúzott tőle, amint körvonalai eltűntek a gyérülő sövények között.

Visszahúzódott az ablakból; kissé még a jelenet hatása alatt állott, elismételgette magában a pillanatot, amikor a bokor a bicikli utolsó centimétereit is elnyelte, nem hagyva maga után semmi mást, mint az előbb még ott guruló hiányát. Újra lenézett, de a látvány komor tónusú olajfestménnyé változott; a két sétálóból szinte semmi sem volt már, öltözékük színeit a fekete uralta, a hosszabbik alak sáljának pirosassága és kabátjának fakózöldje is a múltba tűnt. Távol az ég még gyenge-vöröseskéken világított, csak azért, hogy minden földi történés a sötétségbe vesszen.

Marthában igen sok volt az őszies fények iránti fogékonyságból; kedvvel adta át magát a lebegtető hangulatoknak, amikor igazán semmire sem gondol az ember, nem töpreng az élet föladványain, épp ellenkezőleg, szabályosan meg nem határozható árban úszik, ahol a csönd szünteti meg az időt, és viszi át olyan állapotba, amely leginkább az életen kívüliséggel volna leírható. Martha szerette, amikor ez az állapot járta át, mert szívesen időzött ebben a súlytalanságban, de ugyanolyan erővel szeretett visszatérni is utána az evilágba, ahol örült a bőséggel rázúduló teendőknek. E két állomás között utazva – ami olyan volt, mint az elalvást és ébrenlétet összekötő alagút – gondolatban még visszatért a parki vándorokhoz s a gyorsan tovatűnt harmadikhoz. Milyen jó volna a társaságukban! Kinn, a szoba, a ház bezárt világán kívül, céltalan sétán, társalogni velük, bolyongani az éjszakában, kirándulni városok között. Vágyódott közibük, és képzelete azonnal igazolta is szokatlan vágyát, lökést adott hozzá, és most már csak nőtt kíváncsisága e két alak iránt, akikből pusztán sejtelmes foltok maradtak előtte. E találkozás éppoly véletlenszerű volt, mint elkerülhetetlen. Ábrándozása e néhány lefutott percről csak pillanatokig tarthatott, mint az órákat lejátszó villanásnyi éjszakai álom.

Hallgatott a testetlen, alakot nem öltő hívásra; arra, amit néhány pillanattal azelőtt látott, lendület volt a válasz; oly mozgási energiával felelt rá, amely tolja, röpíti az embert, félredobálva a megfontolásokat, mint fölösleges és bosszantó akadályokat. Sebességgel töltődött föl, s azt mondanánk, indulásra kész volt, ha nem látnánk őt már sokkal előbbre, mozgásban. Sebtiben csavarta kendőjét a nyakára, megszokásból hordta csupán, amelyről csak a nyári nagy melegben tudott lemondani. E viselete épp annyira eltakarta a nyakat, mint amennyire szabadon is hagyta, és ez a szemnek kitett – bár nem készakarva kitett – fölszín kellemes érzéssel töltötte el a ránézőt. Ennek az igazán egyszerű ruhadarabnak meglehetősen nagy szerep jutott Martha megjelenésében, noha túlbecsülni sem szabad egy ilyennek a jelentőségét, végül is csak egy közönséges textília volt, egy sál, és semmi más. A leány nem is teljes tudatossággal használta ki ezeket az előnyöket, ám akárhogyan is történt, ügyes fogás volt tőle.

A leány – e megnevezés merőben önkényes, hiszen egynéhány évvel már a harmincon is túl volt, igaz ugyanakkor, hogy más szempontból pedig a fiatalító szándéknak kell győzedelmeskednie a kor fölött, nem is ok nélkül, elvégre az életnek eme fontos szakaszában rendszerint már túl vagyunk az ifjúkori szeszélyeken; mégis jobban esik így nevezni őt, jobban, mintha azt mondanánk róla: asszony. A leány tehát szaladt, lobogó sáljában a két parki vándor után igyekezett; sietett, mert nem akarta lekésni őket. Terve vakmerő volt, pillanatok alatt határozott, így ideje sem lehetett arra, hogy végigfuttassa magában a gondolatot, hogy helyes-e ez egyáltalán, és mi lesz, ha végül beéri őket, márpedig ebben a száguldásban ez okvetlenül bekövetkezhet. Ötletek híján volt, s a fölmerülő próbálkozások nagyjából egytől egyig hasznavehetetleneknek bizonyultak. Talán ha valahogy elébük toppanna… De hát ez annyira kamaszos, szeleburdi akció lett volna! Elképzelte a két tetten ért arcot, és elmosolyodott. Komikus jelenet: kettőjük beszélgetése közepette egyszer csak ott terem egy tündér, aki persze már szépségével is csodákra képes, a tekintetek összekuszálódnak, zavar áll be, mert figyelmüket már rég az foglalja el, hogy vajon e jelenség milyen szándékkal futott bele meglepetésekre már nem fölkészületlen életükbe.

Ezzel a meglepetéssel még semmit sem old meg, a neheze még hátra volna. Így nem fejeződhet be egy akció, mert éppenséggel ezzel kezdődik, vagyis ötleteit innen kell indítania. De minthogy egyelőre ennél több és használhatóbb megoldást nem sikerült kerítenie, az egész tervet elhárította, ami nem volt több halogatásánál, amire mindannyian különösen hajlamosak vagyunk, ha sürgősen kell dűlőre jutnunk fontos ügyekben mindenféle előzetes elképzelések nélkül. Ezekben az idő szorította percekben – vagy ha a dolgok még kevésbé játszanak a kezünkre, és csak pillanatokról beszélhetünk – sokszor nemigen akad más távlata a történéseknek, mint hagyni az egészet, ami ettől még nem azt jelenti, hogy föladnánk, még kevésbé azt, hogy megfutamodunk, hanem csak azt, hogy a döntést más régiókba helyezzük át, a bizonytalanságba, ami ugyanakkor a kiszámíthatatlanság többletével ajándékoz meg bennünket, és hogy e többletet megérdemeljük-e, lehetetlen előre tudnunk, hiszen csak a dolgok befejeztével derül ki, mit is végeztünk. Martha ilyen pályát járt be, amikor már kettesével vette a lépcsőket, és biztos volt benne, hogy rögtönzéssel átadhatja majd magát a pillanat döntésének. Ez a program erősen nélkülözte a megfontolást és előrelátást, így azután veszélyeket is tartogatott, de ha az ember nem rendelkezik tervvel, kiteszi magát bizonyos kalandoknak. S ez így kedvére való is volt, mert úgy találta, ez a megoldás illik a két parki vándorhoz, akikről semmit sem tudott, csak azt, amit sziluettjeikből s a hármas némajátékából vélt kiolvasni az imént. Mégis úgy gondolta, mindez csak epizód, de fontos epizód, mely önmaga történetével egy nagy história része, amiről viszont keveset tudott, s e tudása is inkább csak sejtésnek mondható, megérzésnek, ami szerfölött kíváncsivá teszi a szemlélőt az ismerősnek vélt ismeretlen iránt. Ez az erő hajtotta Marthát a bizonytalan felé, ez tette megszállottá, nem teljesen tudott volna számot adni magának arról, mit tesz. Nem is igen akart erre gondolni, ezért lefelé siettében, bizonyos lépcsőfokokat átugorva, figyelme felszabadult, s az emeletek fordulóin tekintetével végigsúrolta a faajtókra csavarozott névtáblákat.

Mindegyik mögött egy lak; egy emberi odú, a civilizáció eszközeivel gondosan berendezve, lámpafénnyel, szőnyeggel, vízöblítéssel. És mindegyik doboz egy srófra jár, hogy alázatosan és hűségesen kiszolgálja a benne lakozókat. Hogy elkényeztesse őket, miközben azok pizsamában a párnájukba fúródnak, vagy meleg vízzel mossák le frissen borotvált orcájukat, vagy éppenséggel a reggelihez pirítják kenyérszeleteiket. Élnek, és észre sem veszik. Élnek ezekben a lakógépekben, gombnyomásra, és láss csodát, működnek. Mert szorgalmasan dolgozni járnak, majd elnyúlnak csővázas foteljeikben, végül nyugovóra térnek, hogy ez a végtelen kör ördögien működhessen, zavartalanul, mint az emberiség perpetuum mobiléje. Így élnek nap nap után, névtábla névtábla mellett.

Martha nagyot taszított az üvegajtó nikkelezett gömbjén, és kipenderült a járókelők közé, de oly impulzívan, tele energiákkal, hogy közben csaknem föllökött egy ballonkabátos urat. Martha meghökkent az ütközéstől, a két, nem éppen kis tömeg összeütődésétől, és anélkül, hogy fölfogta volna, mi is történt, meglepte, hogy egy idegen testet talál az övéhez szorulva, hogy az olyan közel volt hozzá, amilyet engedélye nélkül nem szokott tapasztalni. Mintha robbanás préselte volna hozzá ezt a pillanatokkal ezelőtt még idegen testet, amelyet furcsa módon azzal, hogy ott volt, igen közel az ő testéhez, egy pillanattal később már nem is talált teljesen idegennek. Az egész olyan valószínűtlen volt, egy férfi ballonkabát a testéhez, az ő kebléhez szorulva, és ráadásul annyira gyors lefolyású volt az ütődés, majd a visszapattanás, hogy föl sem foghatta igazából a történéseket. Ám ahogy magához tért, rögtön tudta, hogy ő volt az okozó, tisztában volt bűnösségével, hogy ő a baleset egyetlen felelőse. A ballonkabátos úr pedig ahelyett, hogy sértettségében méltatlankodott vagy fölháborodott volna, egyensúlyát visszanyerve zavartan pislogott, s e balszerencsés helyzet közepette nem tehetett mást, mint hogy elnézést kér, és továbbsiet.

De az egész ámokfutás hiábavalónak látszott, mert amikor a sarokra ért, a fordulón túl a két alak már teljesen eltűnt; egyszer csak nem voltak ott, mintha sohasem léteztek volna. Tennivalójuk akadt ebben az őszben, menniük kellett, ki tudja, hová, egyszerűen fölszívódtak, mert az életük nem ott folytatódott, ahol Martha várta, ahová kissé kifulladva megérkezett. Sajnálta, hiányzott neki ez a két alak, legszívesebben velük tartott volna. Talán valamilyen társaságban kötnek ki, egy kivilágított és hangos kávéházban, nagy élet közepette, ahol késő estig beszélnek a nagyvilág dolgairól; arról, hogy Haimi japán császár, ez a jóságos uralkodó megint meglepte a világot, mert új, szokatlanul új akciót indított országának szegényeiért. Aznap reggel ezt hozták a világlapok címoldalai: Haimi császár a saját vagyonából állított föl ingyenkonyhákat a nincsteleneknek. Úgy mutatták őt, mint az egész világ példaképét, akitől minden miniszterelnök és államfő könyörületet, megértést tanulhatna, de hát nem tanulnak, mert a szegények egyre jobban senyvednek, s Marthát ez sokat foglalkoztatta, őt, aki igazán nem értett semmit a nagy újságok címoldalaiból, mert nem is érdekelték. Úgy képzelte, hogy ez a két, hely nélküli idegen effélékről társaloghat valami nagy asztal körül, vagy legalábbis úton vannak afelé.

Martha ott állt egyedül, és vágyakozni kezdett. Valami terem vonzotta, maga sem tudta pontosan, hogy milyen, azt mindenesetre érezte, hogy tágas, fénnyel teli teremre van szüksége, és hogy amint ilyen kerül az útjába, oda kell mennie. Hová menjen hát, ha nem tudja, hová szólítják? Vonzotta az a két idegen, akik néhány percre már a múltjához tartoztak, akikről csak azt tudta, hogy milyenek voltak néhány pillanattal korábban a sziluettjeik, de ez az egész őszies, enyhén ködös és üres kép egyre csak hívta és hívta, és ő persze nem tudott hova indulni, ezért csak topogott, mint aki nincsen egészen tisztában saját szándékával.

Most már teljesen néptelennek látszott a park. Azaz egyetlen ember mégiscsak járt arrafelé, egy nő. Lassan ment a kaviccsal felszórt kis ösvényen, de inkább óvatosság, megfontoltság és puha járás rejlett ezekben a léptekben; mintha csak ráérősen sétálna, és voltaképpen ráérősen sétált is, látszólag céltalanul ment, vagyis mintha maga a járás lett volna a célja. Ám ez az ösvény nemcsak létezett, hanem a park végében álló szoborhoz vitt. Amely nem volt különösebb alkotás, semmi jelentőség nem szunnyadt benne, az egyetlen értékelhető tulajdonsága az volt, hogy ott állt, szinte ősidők óta. Ott volt az örökkévalóságban, legalábbis néhány évtized örökkévalóságában, és értéke abban rejlett, hogy megbízható volt. Vagyis el nem mozdult volna a világ minden kincséért sem, ott állta végig a háborúkat és egyáltalán a történelmet. Aki oda akart menni, bármikor odamehetett hozzá, biztosította a látogatóit, hogy történjék bármi is a világban, ő ott lesz, miközben a „történelem viharaiban” emberek ezrei és ezrei – netán milliói – dideregtek a téli lövészárkokban, más tízezrek pedig azért szenvedtek, mert nem tudtak semmit sem ezekről a didergőkről, az árkokban félő és imádkozó hozzátartozókról. Miközben mindenhova hullottak a bombák és gránátok, ez a szobor ott állt rendíthetetlenül és bambán, állta az esőt és a fagyot, a havat és a viharos szeleket, az egész történelmet, és meg sem moccant. Úgy maradt ott a világban, mint minden más szobor, amelyek mozdulatlanságukkal kikerülnek az időből, nem számít nekik semmi, lepereg róluk a múlás, talán ők a legboldogabbak a földön. Élnek, ameddig csak akarnak, talapzatukon rendesen teljesítik hivatásukat, ameddig csak idióta szobordöntők másképpen nem határoznak, és baltáikkal bele nem hasítanak a történelembe. Ez a szobor tehát maga volt az időtlenség, vagyis inkább a fémbe olvasztott megbízhatóság. Mikor a háborúk véget értek (persze csak egyelőre, mert a háborúk közötti szünetek mindig csak ideiglenesek, ezt a szobrok tudják a legjobban), amit pontosan ugyanolyan nyugalommal vett tudomásul, mint a kirobbanásukat, meg sem rezdült. Nemzedékek találkoztak benne, úgy, hogy látták őt, rajta futottak össze emberöltők tekintetei, és mintha épp azért állt volna ott, és ezért viselte volna a megpróbáltatásokat.

Egy nő ment a hozzá vezető ösvényen; lába alatt zörgött a kavics, recsegett. Minden lépte mutatta a tempót; nem gyorsan, hanem megfontoltan ment. „Kimérte lépteit”, ahogyan mondani szokás, csakhogy ő a valóságban nem mért ki semmit, hanem csak ment és ment, mert vagy megáll, és ott marad, talán örök időkre (mint szobor), vagy visszafordul, és akkor az egész elindulásnak az égvilágon semmi értelme nincs. Ha viszont továbbmegy – ahogyan csakugyan tovább is ment –, akkor nem is mehetett máshová, mint ehhez a bronzba öntött alakhoz, mivel az út nem is vezetett máshová.

Ment, és ahogyan számítani lehetett rá, csakugyan megállt előtte. Táskáját az alak fémlábához tette le, egészen pontosan a lába mellé, majd fölnézett erre a hatalmas testre, és jócskán föl is kellett néznie, mert az fölébe tornyosult. Legalább két és félszer volt nála magasabb, így a nő tekintete elveszett a messzi égbolton. Ez a nézés olyan volt, mintha nem is nézett volna föl, mintha nem is érdekelte volna ez az alak, amelynek a kedvéért voltaképpen ott volt. Táskáját szépen eligazgatta a talapzaton. A nő egy pillanatra megpihent, mintha ki tudja, milyen hatalmas feladat állt volna már mögötte, majd két kezét a szobor mezítlábára tette. Az alkotásnak nem volt cipője, mert – ezek szerint – a természet gyermeke volt. A nő viszont messziről úgy nézett ki, mintha valamilyen mutatványhoz készülődne, a keze el sem mozdult ezekről a lábakról. Ott pihent, miközben a szemével most már lefelé keresett valamit, mintha a szobor talapzata körül, a felszórt kavicson egy bogarat figyelne, követné az útját. Úgy látszott, hogy ez a bizarr pillanat – éppen különössége miatt – nem tarthat sokáig, mégis sokáig tartott. Amikor elkezdődött az egész jelenet, nem lehetett tudni, hogy egy perc múlva vagy fél óra múlva lesz-e vége; ott állt a nő, és a szobor lábát fogta. Mintha imádkozott volna, de hát miért is imádkozott volna egy ilyen jelentéktelen szobornál, éppenséggel azt templomban is lehet; talán valami fohász volt ez, a kívülálló mindenesetre nehezen dönthette el, mi az értelme ennek az egész hókuszpókusznak. Ember és szobor meghitt kapcsolatának látszott ez, mintha áramlott volna a lélek a fémtestből az elevenbe, vagy fordítva. Öt vagy tíz vagy húsz perc telt el ebben a szokatlan viszonyban, és aki figyelte volna őket, arra számíthatott volna, hogy ez a jámbor asszony csakugyan az örökkévalóságig így fog állni ott, a szobor dermesztő mozdulatlanságának áldozataként.

Az bizonyos, hogy illetlenség volt mindezt látni és figyelni, de hát erről egyes-egyedül ez a nő tehetett, aki kitette magát a világnak, a szabad ég alatt tartotta egyszemélyes szertartását, ami ugyan senkire sem tartozott, mégis bárki arra tévedő részt vehetett rajta, ha egyáltalán érdekelte ez az értelmetlennek és kissé barbárnak tetsző mágia.

Martha meglátta a nőt. Az első és ösztönös érzése az volt, hogy itt egy magáról alig tudó ember működik, aki teszi a dolgát, amit tennie kell, miközben valószínűleg semmit sem gondol a külső világról, amelyben mindez végbemegy, és nemcsak nem zavarja ez a bizonyos világ, hanem mintha nem is tudna róla, mintha nem is tartoznék hozzá, mintha nem is annak a része lenne, hanem egy külön csillagrendszeré, amely csakis az ő belső és saját törvényszerűségei alapján működik. Határozottan hóbortos volt – ez volt Martha gondolata erről. Akaratlanul is elindult a nő felé. A kíváncsiság tolta oda, meg az illetlenség. Ez a nő vagy inkább asszony gravitációs térrel rendelkezett. Martha egyre közelebb került hozzá, de egy pontnál tovább nem tudott már menni, mert mégiscsak az volt az érzésre, hogy nemcsak dolga nincs ott, hanem megzavarná a szertartást, amelybe a nő néhány perccel korábban belekezdett, és ha csak egy kicsit is tovább merészkedett volna a bámészkodásban, túlságosan közel ment volna a tűzhöz. Semmi keresnivalója sem volt ott. Tízméternyire a gócponttól megállt, onnan figyelte ráérősen az előadást, kitűnően látott ebből a távolságból.

Ilyesmit ő soha nem mert volna megtenni, talán még szobájának biztonságos bezártságában sem, nem volt benne ehhez elegendő kurázsi. Így hát maradt a titkos és külső csodálat, a be nem vallott irigység, hogy ez a nő ilyen egyszerűen mellőzte a külvilágot, és beleugrott mély hóbortjába, ami jól láthatóan a kedvére is volt. Hogy mire szolgált, nem lehetett pontosan tudni, de látszott a test összhangján, a mozdulatok hangszerelésén, hogy minden ott van, ahol kell; a mozgás ritmikus, egyenletes és nyugodt, mi más kellene a léleknek, mint az efféle metronómszerű irányítás, az újabb és újabb kilendülés és a fölfelé törekvő tekintet.

Ez maga volt a fölszabadulás. Vagyis ez a bizonyos nő fölszabadította magát, igaz, hogy ezzel a különös magatartásával, nézők szeme láttára, de hát ez is része volt a fölszabadulásnak, talán már eredménye is, amit Martha elfogódottan lesett. A lelke mélyén áhítozott erre a fölszabadultságra, amit ez az ismeretlen már megszerzett magának, és ami elgondolása szerint mindenki másnak kijárna. Neki is. Milyen szüksége lenne rá, ahhoz, hogy rajzai és festményei még jobban elrugaszkodjanak attól, amit egyesek minden ok nélkül „valóságnak” neveznek, csak azért, mert ezek az egyesek csakis a valóságban tudnak élni. Itt volt ennek a nőnek a „valósága” is. Kinek fontos ez? Ki törődik vele? Már ha lehet egyáltalán itt valóságot mondani, mert bámészkodásában különös állapotba lépett át; mintha most maga lett volna ez a nő, mintha átment, átlépett volna abba a szervezetbe, afféle lélekvándorló módjára. Mintha ő mozgott volna benne, a kezei az ő kezei lennének, érezte teste kígyózását, ritmusát és rezgését, és mintha pontosan azt látta volna, amit az előtte gyakorlatozó személy, aki ezek szerint tulajdonképpen már ő maga volt. Lélegzése gyorsabb lett, pulzusa erősebben vert, kicsit mintha remegett is volna, és csak a jóisten tudta, hogy egyáltalán mi történik vele. Merthogy ilyen erők még soha nem kerítették hatalmukba; mintha csökkent volna a személyisége, vagy inkább kicserélték volna egy másikra, és mindennek végig tudatában volt, csak hát még soha nem élt át ilyen jelentős test- és lélekváltozást. Mintha szétszakították volna; legalábbis ketté. Itt is volt, és ott is volt, kívülről Marthaként látta az egész előadást, de mégis ő csinálta. Megőrült volna? Széthasadt? Ennyi idő alatt? És egyáltalán mi az a borzalom, ami ráviszi őt erre, a világ realistáját, aki hajlandó ugyan figyelni a misztikus homályokat, de csak tisztes távolból? Hová lett ez a tisztes távolság? Mi történt vele? Beszippantotta volna valami, amihez van köze ugyan, de agya szerint idegenkedik tőle, és röstellte volna, ha egy kicsit is közelebb engedi magához az ellenőrizetlen érzéseket, vagyis mindazokat, amelyekbe ez az ismeretlen nő jól láthatóan beleveti magát? Mindez nem hiányzott neki… … …

Tartalom

A parkra néző világos szoba

Martha Bährmann a lámpagyújtó után indul

A lisszaboni lány szájharmonikázik

A Mühle termei

Martha és Kyra kering a labirintusban

Larza utánozza a Napot

Wörterson kisasszony a toronyba indul

Haas ceruzát lop

Larza hazamegy

Martha és Nina az estébe indul

A Szent Yvonne-templom harangja lepottyan

Martha találkozik Anna Schwesterrel

Larza kiszáll a végállomáson

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2026.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
Korrektor Tóth-Czifra Júlia
Borító Hrapka Tibor
A borító Roskó Gábor rajzának
felhasználásával készült
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 634 7

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL