A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Louise Bay: Mr. Notthing Hill (Mister #6), 2022

Fordította
HARTINGER EMESE

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mr. Svindler (Londoni nagymenők 1.), 2022

Mr. Szépfiú (Londoni nagymenők 2.), 2022

Mr. Milliomos (Londoni nagymenők 3.), 2022

Mr. Briliáns (Londoni nagymenők 4.), 2023

Mr. Arrogáns (Londoni nagymenők 5.), 2023

Copyright © 2022 Louise Bay. All rights reserved.

Hungarian translation © Hartinger Emese, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-25-9

ELSŐ FEJEZET

Parker

Csak két dolog jobb az életben a csokoládéval bevont mazsolánál: magas sarkú cipőt húzni egy gyönyörű, de csak bérelt, szűk, piros estélyi ruhához, és pénzt gyűjteni egy jótékonysági szervezet számára, amely beteg gyermekeket és családjaikat segíti. Mindhárom egyszerre pedig maga a színtiszta boldogság. Miközben több csokoládés mazsolát rázogattam a tenyeremben, végignéztem az előttem tátongó báltermen, és pontosan három másodpercig sütkéreztem a csontig hatoló elégedettségben. Még egyszer át kellett néznem az árverési tételeket, hogy megbizonyosodjak róla, hogy minden rendben megy.

Aztán leellenőrizni a konyhát, és végül, amikor minden készen áll, átöltözni. A bálterem egyik roppant ajtaja nyikorogva kitárult, és a legjobb barátnőm, Sutton – akit rávettem, hogy segítsen – libbent be rajta.

– Milyen hatalmas ez a hely!

– Több ember több pénzt jelent.

– Ez lesz az aukciós asztal? – kérdezte. Őt bíztam meg azzal, hogy mutassa meg a tételeket, amikor megérkeznek a vendégek, és bátorítsa őket a licitálásra.

– Igen. Ha nagyon drága tárgyról van szó, vagy valamilyen ünnep vagy ilyesmi miatt nem kerülhettek ide, akkor egy fotót teszünk ki róluk. De az összes részlet megtalálható az aukciós katalógusban. Minden ülőhelyre kiteszünk egyet, és az asztal alatt is van egy halomnyi belőle tartalékban – mutattam egy földig érő terítővel borított, kissé túlzó virágdíszítéssel megrakott asztalra oldalt. Amikor megbíztak a gála lebonyolításával, igyekeztem mindenre gondolni, beleértve azt is, hogy hová rejtsem el a szükséges adminisztrációs anyagokat. Egy ilyen, a sikerünk szempontjából kritikus eseményen minden részlet számít.

– Kiteszek oda is néhányat, hogy az emberek el tudjanak belőle venni – nyalábolt fel egy maréknyit, és a sarokba vitte őket.

A célom az volt, hogy ötvenezer dollárt gyűjtsek a ma esti árverésen, plusz még ötvenezret a jegyeladásokból. A gyomrom görcsbe rándult a gondolatra, hogy mennyi minden forog kockán. A boldog elégedettség, amelyben egy perccel ezelőtt még lubickoltam, tovaszállt, hogy helyet adjon a tomboló rettegésnek.

– Hogy hagyhattam, hogy rábeszélj erre? – kérdeztem Suttont, és már bántam, hogy én leszek az egyik árverési tétel – kitéve a színpadra, akár egy spa-ajándékcsomag.

– Csak gyakorlatiasan gondolkodtam. Gyönyörű vagy. Ezen a jótékonysági estén minden férfi rád akar majd licitálni, és el akar majd vinni vacsorázni. Ez pedig több pénzt jelent a gyerekeknek.

Vettem egy mély levegőt. Tévedett, és egyben igaza volt. Nem volt kétségem afelől, hogy licitálni fognak egy randevú lehetőségére velem, de nem azért, mert annyira szeretnének a társaságomban eltölteni egy estét. Nem: az emberek azért licitálnak, hogy apám kedvében járjanak. A világ egyik legnagyobb befektetési bankjának vezetőjeként apám évtizedek óta a pénzügyi világ titánjának számított, és szinte felfoghatatlan hatalommal rendelkezett. De számomra ő csak az apámat jelentette. Suttonnak igaza volt: a ma este csak a pénzszerzésről szól, és nem kellene… nem számít, hogy az emberek miért licitálnak a tételekre. Csak az volt a fontos, hogy megtegyék.

– Mikor öltözöl át? – mért végig tetőtől talpig Sutton.

– Hogy érted ezt? Nem tetszik a ruhám?

A hajam és a sminkem kész volt, de még a citromsárga Zara ingruhámat viseltem. Rávigyorogtam.

– Kizárt, hogy az utolsó pillanatnál előbb belebújjak az estélyibe. Addig nem, amíg nem végeztem mindennel, amivel kell. Biztos, hogy valamivel összekenném magam közben. Ha már itt tartunk, megnézem a konyhát.

Az órára pillantottam. Bármelyik percben megérkezhettek a vendégek.

– Menj – mondta Sutton, és már a terem másik végében jártam, amikor hozzátette: –, és sok szerencsét!

Felmentem a színpad oldalán húzódó lépcsőn, és a függöny mögé bújtam. Káosz fogadott. Emberek cipeltek mindenféle holmikat fel és alá, valaki létrán állva az elektromos vezetékekkel babrált. Egy fickó a mikrofonokat tesztelte, amelyekből időnként magas hangú sípolás tört fel. Hátraugrottam, mivel egy alak rádiós mikrofonnal a kezében felém rohant, majd úgy ment el mellettem, mintha ott sem lettem volna.

Megakadt a szemem a szálloda rendezvényszervezőjén, aki a helyiség túloldalán állva határozottan bólintott, és felemelte a hüvelykujját, mintha azt üzenné, hogy ez a zűrzavar mind a tervének a része.

Ha olyan lesújtóan rossz híreket kellett volna közölnie, mint például, hogy a zenekar dugóba került, vagy hogy a séf bemondta az unalmast, itt volt számára a lehetőség, de ő nem élt vele. Ezt pedig győzelemnek könyveltem el. Jöhetett a következő megálló, a konyha.

Átnavigáltam magam a forgatagon, és kimentem a folyosóra. Ahogy kinyitottam a konyhaajtót, valaki azt kiáltotta:

– Kifelé!

A szakács finoman szólva is kissé temperamentumos volt, de az ételei elképesztőek voltak.

Odaléptem a főpincérhez, Metualhoz.

– Minden úgy megy, ahogy kell?

– Egyszerűen kifogytunk a helyből. És a desszertek elolvadnak, olyan meleg van itt. Át kell vinnünk őket az üres konferenciaterembe.

Fémtálcákkal egyensúlyozó pincérek suhantak el mellettem.

– Adj egy tálcát! Átöltözni indultam, és úgyis útba esik.

– Köszönöm! – nyújtott át egyet.

A desszertek hihetetlenül finomnak tűntek. Csupa tészta, krém és mogyoró. Vajon észrevenné valaki, ha egy eltűnne?

Metual nyitva tartotta az ajtót, én pedig követtem a konferenciaterem felé kígyózó pincéreket.

– Parker – szólt Paddy, a csapatom egyik tagja, ahogy az ellenkező irányból közeledett felém. – Akarod, hogy szóljon a zene, amikor az emberek megérkeznek?

– Igen, a nagyzenekar, ahogy megbeszéltük.

Paddy a hajába túrt, mintha arra kértem volna, hogy varázsoljon elő egy zsiráfokból álló katonazenekart, és elsietett.

A többi tálcát cipelő pincér eltűnt egy folyosón, amely, amennyire tudtam, még mélyebbre vezetett a szálloda gyomrába. Úgy döntöttem, hogy én egy rövidebb utat választok a hallon keresztül. Össze kellett szednem magam, különben a vacsora már a felénél fog járni, mire leülök. Felgyorsítottam a lépteimet, és a konferenciaterem felé vettem az irányt.

Nem akartam senkit sem üdvözölni, mielőtt átöltöztem volna, ezért a tekintetemet a tálcán tartottam, és kerültem a szemkontaktust az előtérben állókkal, hátha ők is a gála vendégei.

Aztán, csatt!, nekimentem egy falnak.

A tálca felborult, és mellkason talált, épphogy elkerülve az arcomat – hála az égnek! Nem maradt annyi időm, hogy újrasminkeljem magam és megigazítsam a hajam.

Amikor a tálca leesett a földre, minden rajta lévő desszert úgy ragadt rám, mintha levelestésztával és krémmel díszített karácsonyfa lennék.

– És ezért nem öltözöm át az utolsó pillanatig.

Felnéztem, és láttam, hogy nem egy falba, hanem egy nagyon magas férfiba ütköztem. Egy nagyon magas férfiba, aki olyannak tűnt, mint egy fal.

– Jól vagy? – kérdezte huncutul csillogó kék szemmel. – Bocsánat, nem láttalak odalent.

Odalent? Oké, hogy csak százötvennyolc centi vagyok, de úgy mondta, mintha liliputi lennék.

– Semmi baj – mondtam, miközben lehámoztam a mellemről egy süteményt. Összenyomódott, de még mindig nagyon finomnak tűnt. Most már úgysem enné meg más, nem igaz? És ez nem tűnt rossz alkalomnak egy kis nassolásra. Úgy értem, az talán segít megnyugtatni az idegeimet. A számhoz emeltem a desszertet, és beleharaptam.

– Mmm.

Mennyei volt. Nyeltem egyet.

– Megkóstolod? – kínáltam meg az előttem álló férfit.

Kuncogott, és késztetést éreztem arra, hogy a huncut szeme sarkánál összeráncolódott bőrt bekenjem a krémmel, majd lenyaljam onnan.

– Bármennyire szeretnék is igent mondani, inkább kihagyom.

Érthető volt, hogy nem kért. Senkinek nem lesz olyan teste, mint az övé, ha krémes süteményeket eszik. Nagy, kemény izmok voltak, amikbe belecsapódtam.

– Hékás – mondta –, idefent van a szemem! – mutatott két széttárt ujjával a szemére.

Nevettem. Valószínűleg csak megpróbáltam bevetni a röntgenlátásomat, hogy megnézzem, pontosan hogyan is néz ki az a mellkas a zakóján keresztül.

– Ne poénkodj a termetemmel! Nekem ez a szemmagasság.

Néhány szállodai dolgozó nyüzsögni kezdett körülöttünk, hogy feltakarítsa a szétrobbant tészta és krém maradványait.

– Nagyon sajnálom – mondtam.

A látómezőm sarkában feltűnt apám, amint besétál a szálloda bejáratán. Ez azt jelentette, hogy elkéstem.

– Mennem kell!

Megfordultam, és kirohantam az előcsarnokból, pusztítás nyomát és egy nagyon dögös férfit hagyva magam után.

MÁSODIK FEJEZET

Tristan

Nem igazán lehet azzal vádolni, hogy szívesen járok partikra. Szerettem a munkámat, a barátaimat és a nőket. Nem feltétlenül ebben a sorrendben. Cseverészni olyan emberekkel, akiket soha többé nem látok, nem szerepelt a listám élén, viszont nem sok olyasmi volt, amit ne tettem volna meg Arthur Frazerért. Nélküle nem lenne kiberbiztonsági karrierem, hanem még mindig az MI6{1} oldalát törném fel szórakozásból. Arthur nélkül nem a szinte sosem viselt szmokingomban álldogáltam volna egy szálloda előcsarnokában, egy jótékonysági vacsorára készülve. És biztosan nem kaszált volna el egy krémsüteményes tündér. Egy gyönyörű tündér, élénkpiros, csókolni való ajakkal. Bárcsak ne rohant volna el úgy, mint egy habbal bevont Hamupipőke! Egész héten a képernyő előtt ültem, és csak akkor éreztem némi friss levegőt, amikor kinyitottam az ablakot, ami minden bizonnyal nem volt elég arra, hogy működésre bírjam a flörtölőizmaimat. Majd figyelek rá. Talán ő is vendég ezen a vacsorán. Vagy egy pincér. Ez talán segít a bálteremben tartani a gondolataimat ma este.

Elindultam, hogy megkeressem az asztalomat, és a legelöl állón kiszúrtam a névjegykártyámat a mentorom mellett. Tisztában voltam vele, mekkora megtiszteltetés, hogy Arthur mellé ülhetek. A teremben mindenki azon fog tűnődni, hogy mivel érdemeltem ki. De ez azt is jelentette, hogy egész este ellen kell állnom a késztetésnek, hogy a telefonomat nézegessem. A reflektorfény elől nincs menekvés, én pedig nem akartam udvariatlannak tűnni. A munkámban egy pillanat alatt bekövetkezhet valamilyen katasztrófa, ezért már attól is viszketni kezdtem, ha csak néhány órára ki kellett szakadnom belőle.

Arthuron kívül senkit sem ismertem itt ma este. De ez nem is számított. Csak ennem kell, nagylelkű adományt adni, és hazamenni.

Körbepillantottam a bálteremben, amely fokozatosan megtelt emberekkel. A helyiségben függőleges transzparensek álltak körben, mindegyiken más-más, kórházi ágyban fekvő csecsemőkről és gyermekekről készült kép. A kis betegek mosolyogtak, úgy tűnt, nem zavarják őket a körülöttük levő csövek és gépek. Minden egyes transzparens alján ott díszelgett a jótékonysági szervezet neve: Sunrise Alapítvány a Szívbetegséggel Született Gyermekekért. Összeszorult a gyomrom. A francba! Miért nem néztem meg jobban, miről szól a ma este?

Láttam, hogy a meghívó Arthurtól érkezett, és elfogadtam, anélkül hogy gondolkodtam volna rajta. Ha tudtam volna…

Nem mintha a szívbetegséggel született gyermekek számára történő pénzgyűjtés nem lett volna jó ügy – az volt. Ezt első kézből tudtam. Csak nem tetszett az ötlet, hogy az estét a kishúgom emlékeibe merülve töltsem.

Kitaláltam volna valami kifogást, küldtem volna egy kövér csekket, és elkerültem volna ezt a termet a boldog, gyógyulófélben lévő gyermekek képeivel együtt.

Megérkezett Arthur, nyomában egy sor alakkal, akik mind néhány másodpercet akartak az idejéből és a figyelméből. Kézfogással üdvözölt, és megköszönte, hogy eljöttem. Nem jutott alkalmunk többre. Megszakítást megszakítás követett, ahogy sorra érkeztek az emberek, hogy bemutatkozzanak, elmondják, hogy küldtek neki egy meghívót vagy e-mailt, megkérdezzék, hogy meg tudják-e beszélni ezt az üzleti lehetőséget, és elhívják ebédre. Olyan volt, mintha a pápa mellé ültettek volna, vagy ilyesmi. Mindenki az áldását vagy a tanácsát akarta.

Amikor kihozták az ételt, a megszakítások ritkultak, de nem szűntek meg.

– Szóval, Tristan, hogy mennek a dolgaid? – kérdezte Arthur egy ritka csendes pillanatban.

– Jól. Elfoglalt vagyok, de jól.

– Nagyra értékelem, hogy időt szakítottál arra, hogy eljöjj ma este. A lányom szervezte meg. Nagyon elkötelezett az ügy iránt.

Sóhajtása elrejtett valamit, amit nem mondott ki.

– Ez egy remek ügy. Hálás vagyok, hogy meghívtál.

– Bármiben is vesz részt Parker, az mindig remek ügy. Hajlamos mély vízbe ugrani – kortyolt a borába. – Nagyon jószívű. És nagylelkű. De a kedves természete oda vezet, hogy egyesek kihasználhatják.

Mielőtt még bármit is kérdezhettem volna, egy ismerősnek tűnő férfi – ha nem tévedek, a kormány tagja – szólított meg minket.

A telefonom felzúgott a zsebemben. Háromszor csengett ki, ami azt jelentette, hogy valami fontos.

Feltűnés nélkül, hogy Arthur és a miniszter ne vegye észre, elindultam kifelé.

A terem hátsó része felé tartva az asztalokat pásztáztam egy bizonyos habos tündér után kutatva. De nyoma sem volt.

A három zümmögés téves riasztásnak bizonyult, de most, hogy már az előcsarnokban voltam, végigpörgettem az értesítéseimet, csak hogy ellenőrizzem, minden más rendben van-e.

Amikor visszamentem a bálterembe, az események felpörögtek. A színpadon egy konferanszié állt egy apró termetű nővel, aki valahonnan ismerősnek tűnt.

A vörös ajkú tündér!

Most, hogy nem terítette be krémpuffancs, még étvágygerjesztőbben nézett ki. Tűzpiros ruhát viselt, amely kiemelte vékony derekát, és tökéletesen illett az ajka színéhez. Egyenesre vágott fekete bubifrizurája és alacsony termete nem volt a zsánerem, de kétségtelenül gyönyörű nő volt. Egyik kezét a csípőjére tette, és mosolyt erőltetett magára.

– Ezerötszáz – mondta a műsorvezető. – Ezerhatszázat hallok?

Többen a magasba emelték az árverési lapot, és nem tudtam nem észrevenni, hogy a legtöbben nem a színpadot vagy az aukcióvezetőt nézik. Hanem Arthurt. Az ő tétele lenne, vagy valami ilyesmi?

Bizonyára kényelmetlenül érzi magát attól, hogy állandóan szemmel tartják. Bizonyos körökben jól ismerték a nevemet – elvégre én voltam a legjobb abban, amit csináltam, amikor a legnagyobb cégek és a rendkívül nagy vagyonnal rendelkező magánszemélyek online jelenlétének védelméről volt szó. De az arcomat nem ismerték az emberek. Hála az égnek!

– Ön is licitál, uram? – kérdezte egy nő az ajtó melletti asztalka mögül.

– Mire? – kérdeztem.

– Egy randira a színpadon álló gyönyörű nővel – válaszolta.

Összeszűkítettem a szemem. Krémsüti is árverési tétel?

– Kaphatok egy aukciós kártyát?

Átnyújtott nekem egy asztalitenisz-ütőnek látszó tárgyat, amivel elindultam a színpad felé, miközben a Krémsütivel való randevúra tett licitek százfontos lépcsőkben emelkedtek. Az ajánlatok kezdtek lelassulni, amikor az árverésvezető kétezer fonthoz ért.

– Huszonötezer – harsogtam, és felemeltem a licitlapot.

Zihálás moraja visszhangzott a teremben, és éreztem, hogy az ezernyi szempár Arthurról énrám szegeződik. Krémsüti hunyorogva próbálta kivenni, hogy kivel kell vacsoráznia, de a színpad fényei pont rávilágítottak – nem tudta megállapítani, hogy azzal a férfival, akit korábban az este folyamán megbámult.

Visszacsúsztam a helyemre, és megadtam a nevemet a nőnek, aki odajött felvenni az adataimat.

– Érdekes – mondta Arthur mellettem. – Ha randizni akartál a lányommal, ingyen is megtehetted volna.

A szívem majd’ kiugrott. Krémsüti Arthur lánya?

– Fogalmam sem volt róla, hogy a te lányod, Arthur. Elnézést kérek. Természetesen nem fogom randira vinni. Ez egy csodálatos ügy, és a lényeg az adományozás, nem pedig egy randevú elnyerése.

Ez megmagyarázta, hogy miért irányult mindenki figyelme Arthurra a licitálás alatt. Mindenki őt akarta lenyűgözni.

– Remélem, nem fogsz visszalépni. Itt az ideje, hogy Parker olyasmit csináljon, ami arról szól, hogy élvezze az életét, és nem arról, hogy megpróbálja jobbá tenni a világot. Jót fog tenni neki. – Felém fordult, és megveregette a vállamat. – És szerintem neked is. És jobb, hogy te viszed, mintha ezek az öregemberek a teremben. Csak gondoskodjatok róla, hogy mindketten jól érezzétek magatokat.

– Úgy vigyázok majd rá, mint a szemem fényére, Arthur. A szavamat adom.

Együtt vacsorázni Arthur lányával nem hangzik olyan rosszul. Csak jobb lenne, ha nem vonzódnék annyira hozzá. Csupán kordában kell tartanom a vágyaimat, és gondoskodnom arról, hogy a vacsorával véget érjen a dolog. Ami nem probléma…

Mindaddig, amíg nem borítja be magát tejszínhabbal és csábít arra, hogy lenyaljam róla.

HARMADIK FEJEZET

Parker

Huszonötezer font? Egy randiért velem? Kicsit megdöbbentem az összeg hallatán, és csalódott voltam, hogy nem tudtam megállapítani, ki tette az ajánlatot. A fények úgy elvakítottak, hogy semmit sem láttam.

Sutton odarohant hozzám, amikor segítettem összepakolni a színfalak mögött.

– Tudtam, hogy a legdögösebb pasi fog rád licitálni!

– Tényleg? Felismerted?

Kellemes érzés volt, hogy egy jóképű valaki licitált. Talán ilyen körülmények között még randizni is jó lesz – amikor semmi köze a vonzalomhoz vagy a kapcsolat lehetőségéhez, hanem az egész a Sunrise-ról szól.

– Felismertem, hogy szeretném megmászni, mint egy fát, ez számít?

Oldalba könyököltem.

– Talán neked kéne elmenned vele randizni.

– Ha már itt tartunk – könyökölt vissza, és az ajtó felé biccentett, ahol az a kemény izomkolosszus állt, akibe korábban beleütköztem. Visszapillantottam Suttonra.

– Ez az a fickó?

Talán nem volt hiábavaló, hogy életem egyik legfontosabb éjszakája előtt krémmel borítottam be magam.

Miközben felém lépkedett, a tekintetünk egymásba fúródott, a halántékán húzódó szexi ráncoktól pedig bukfencet vetett a gyomrom.

Ekkor apám felharsant.

– Parker! Szeretnélek bemutatni a vacsorapartnerednek. Ismerd meg nagyon jó barátomat, Tristan Dubrow-t.

A szívem, amely addig mintha száz héliumos léggömbhöz lett volna kötve, egy puffanással ért földet. Hát persze. A fickó ismerte az apámat, és kétségtelenül a magas ajánlattal próbálta őt lenyűgözni.

Mosolyt erőltettem magamra.

– Örülök, hogy végre bemutatkozhatunk.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek – fogta meg a kezemet, amitől tudatosult bennem, milyen kicsi is az enyém az ő hatalmas tenyeréhez képest. Ha túl erősen szorítaná, lisztté zúzná a csontjaimat. – Tristan vagyok, és már nagyon várom a vacsoránkat.

Felsóhajtottam. Megnyerte a licitet. Lenyűgözte apámat. Már abbahagyhatja. Biztos, hogy ennek így nem lesz folytatása. Nem véletlenül voltam szingli már három éve; elegem volt azokból a pasikból, akik Arthur Frazer lányával akartak randizni, és ami azzal együtt jár.

– Ó, valójában nem muszáj elvinned randizni. Megadtad a banki adataidat, ugye?

– Dehogyisnem – válaszolta apám. – Ez az ember huszonötezer fontot fizetett azért a kiváltságért, hogy eltölthessen egy estét veled. Jobban teszed, ha rászolgálsz az árra, és jól érzi magát.

Tristan megköszörülte a torkát.

– Apa! – mondtam a „most éppen leégetsz” hangomon, amit tinédzserkorom óta nem használtam. – Úgy beszélsz, mintha kurva lennék. Az aukciós katalógusban nem volt szó arról, hogy bármire is rá kellene szolgálnom.

– Te jó ég, Parker! Nem úgy értettem. De szigorúan Tristan lelkére kötöttem, hogy vigyen el téged, hogy egy kicsit szórakozz.

Megforgattam a szemem. Az apám borzasztó volt.

– Oké, apa.

Hála az égnek, valaki félbeszakította, mielőtt valami még helytelenebbet mondhatott volna, és egy néma intéssel elköszönt, miközben visszavezették a bálterembe.

– Szóval – hajtottam hátra a fejemet, hogy találkozhassak Tristan tekintetével –, akkor vacsora. Valahol, ahol leülhetünk, hogy ne fájjon a nyakam.

Kuncogott.

– Gyakran visznek el a férfiak olyan étterembe, ahol nincs szék?

– Eddig kizárólag piacos talponállókban jártam.

– Azt hiszem, ennél egy kicsit jobbat érdemlünk. Add ide a telefonodat.

Átadtam neki, ő pedig beütött néhány számot.

Miközben gépelt, a telefonomon megszólalt egy értesítés.

– Gillian tudni akarja, hogy mész-e holnap pilatesre – mondta.

– Hé, ne olvasd el az üzeneteimet!

Nevetett.

– Ne add oda idegeneknek a telefonodat!

– Te kérted!

Kinek képzeli magát ez a fickó?

– Ó, és ez mi? – kérdezte, miközben végigsimított a kijelzőn. – Az Oblix Holdings most terhelte meg hatvanhét fonttal a számládat.

Felnyögtem.

– Ne, már megint!

Visszakaptam tőle a telefont.

– Hatvanhét? Ez rosszabb, mint a múltkor.

Megnyitottam az üzenetet, és valóban, a jótékonysági számlán egy újabb terhelés volt egy olyan cégtől, amelyről sosem hallottam.

– Jól vagy? – kérdezte. – Úgy nézel ki, mint akinek pénzért kell randiznia egy idegennel.

Szája egyik oldala félmosolyra görbült, és a szinte ellenállhatatlan nevetőráncai visszatértek.

– Majd megoldom. Csak folyton levesznek pénzt a számlámról, és nem tudom, miért.

– Engedély nélkül? – Visszakapta a telefont. – Beszéltél a bankoddal?

– Igen! – Próbáltam visszaszerezni a telefonomat, mire magasabbra tartotta, mint ahol el tudtam volna érni.

– Hányszor történt ez meg? – kérdezte sötét, komoly hangon. Próbáltam tudomást sem venni a lábam között érzett zsibongásról.

– Semmi közöd hozzá. Add vissza a telefonomat, kérlek! Ez az én problémám. Nem a tiéd.

Odadobta a telefonomat, és én elkaptam.

– Akár az én problémámmá is teheted – mondta. – Végül is ez a munkám.

Miért hiszik azt a férfiak, hogy mindent jobban tudnak nálam?

– Köszönöm, de már rajta vagyok.

Nem voltam rajta. Abban sem nagyon bíztam, hogy a bankom bármit is kezdene vele, de jobb, ha nem csinálok semmit, minthogy egy vadidegen olyan kérdéseket tegyen fel, amelyekre nem akartam válaszolni.

– Hívj fel, ha akarod, hogy segítsek. Egyébként küldd el a címedet sms-ben, és szombaton hétkor érted megyek.

Megfordult, és elindult kifelé.

– Várj! – szóltam utána. – Én viszlek el vacsorázni, nem pedig fordítva. És szombaton nem érek rá.

– Persze hogy ráérsz – mondta, miközben továbbment, anélkül hogy megfordult volna. – Láttam a naptáradat. Karácsonyig egyetlen szombat este sincs dolgod.

Hogy lehet egy férfi ennyire idegesítő és ugyanakkor képes a combom között keringő vágyat is kiváltani?

Megfordultam, és Sutton mellettem termett.

– Elhiszed ezt a fickót?

A felháborodásom teljesen hamis volt. Nem sok férfi beszélt velem úgy, mint Tristan. Az, hogy az apám Arthur Frazer, gondoskodott erről. Mindenki, akivel valaha dolgom volt, vagy azért hívott el, mert a lánya vagyok, vagy nem sokkal azután jött rá, hogy elkezdtünk randizni, és csak azért járt velem továbbra is, mert a lánya vagyok. Akárhogy is, ez azt jelentette, hogy én diktáltam minden párkapcsolatomban a feltételeket. A barátaim soha nem mondtak nekem ellent, vagy tagadtak meg valamit.

Lehet, hogy apámnak nem volt koronája, de király volt, engem pedig hercegnőként kezeltek. Ami elméletben nagyszerű, de nem jött túl jól, amikor azt kellett kitalálnom, hogy a pasik önmagamért szeretnek, vagy az apámmal való előnyös kapcsolat miatt kedvesek velem. A tapasztalataim szerint apám gazdagsága és hatalma a legrosszabb fajta férfiakat csalogatta elő, mint a cukor illata a hangyákat.

Annak ellenére, hogy Tristan nyilvánvalóan azért licitált rám, hogy lenyűgözze apámat, nem tűnt pontosan olyannak, mint a többiek. De nem voltak kétségeim afelől, hogy hamarosan bebizonyítja, hogy tévedtem.

– Annyira dögös! És vele tölthetsz egy egész estét. Ráadásul huszonötezer dollárt adományozott ennek a jótékonysági szervezetnek. Lehetnél egy kicsit kedvesebb is vele.

Suttonnak igaza volt. Kedvesebbnek kellett volna lennem vele – ma este ő volt a fő adományozó. Erről jutott eszembe, hogy ellenőriznem kell, hogy megkaptuk-e a pénzét. Nem akartam, hogy meggondolja magát, és visszalépjen.

– Gondolom. De ha az apám személye miatt visz randizni, ami nyilvánvalóan így van, nem vagyok benne biztos, hogy az a legjobb módja, ha beleüti az orrát a dolgaimba.

– Talán csak önmagát adja, nem úgy, mint azok a balekok és szélhámosok, akikkel korábban randiztál. Talán ő más. Talán ő az a fickó, akihez végül feleségül mész.

Uhh! Bárcsak Sutton abbahagyná a félkegyelmű ötletét, hogy férjhez adjon.

– Ne légy nevetséges! Már mondtam, hogy nem megyek férjhez csak azért, hogy hozzáférjek a vagyonkezelői alapomhoz.

Volt idő, amikor azt hittem, hogy hozzámenni álmaim férfijához a húszas éveimben megtörténik – nem azért, hogy hozzájussak a pénzemhez, hanem mert szeretem a férfit, aki megkérte a kezem.

De az a hajó már elúszott.

– Ne légy már ilyen makacs! A házasságkötéssel könnyen össze lehetne gyűjteni a pénzt a gyerekek szüleinek és gondviselőinek programjára, amit létre akarsz hozni.

Sóhajtottam. A huszonötezer font, amit Tristan adományozott, sok pénz volt, de nem elég. Ma este a Sunrise, a jótékonysági szervezet, amelyért az elmúlt három évben olyan keményen dolgoztam, további százezer fontot kapott. Ez hatalmas összeg volt, de semmi ahhoz a huszonötmillióhoz képest, amit én tudnék adományozni, ha rátehetném a kezemet a vagyonkezelői alapomra.

– Inkább meggyőzöm apámat, hogy változtassa meg a vagyonkezelői alap szabályait, mintsem feleségül menjek valakihez. Nem adom fel a vezetéknevemet senkiért.

Megtanultam a leckét.

Nem akartam még egyszer elkövetni ezt a hibát.

– Nem kell feladnod a vezetéknevedet csak azért, mert megházasodsz. Nem az ötvenes években élünk. De nem is ez a kérdés. Te akarod azt a huszonötmilliót, és már három éve próbálod meggyőzni apádat, hogy változtassa meg a vagyonkezelői szerződésed szabályait. Ha meg akarná tenni, már megtette volna. Szembe kell nézned azzal a ténnyel, hogy ha hozzá akarsz férni a vagyonodhoz, akkor meg kell házasodnod. Nincs más lehetőség.

– Szóval, szerinted csak úgy hozzá kéne mennem valakihez az utcáról?

Megvonta a vállát, mintha tényleg lehetséges lenne, hogy egy vadidegennel oltár elé vonuljak.

– Nyilvánvalóan házassági szerződést kellene kötnöd előtte.

– Sutton!

– Mindenki jól jár. Ha, ahogy mondod, Dögös DeJóképű próbál imponálni az apádnak, mi mással tehetné jobban, mint hogy feleségül veszi a lányát? Az egyetlen probléma az…

A gyomrom összeszorult a szomorúságtól, amiért valami komoly akadályt gördíthet hajmeresztő terve elé. Nem mintha valóban fontolóra vettem volna a Tristannel való házasság lehetőségét.

– Micsoda?

– Kicsit viccesen fogtok kinézni együtt. Fél méterrel magasabb nálad.

– Ne túlozz! Legfeljebb százkilencven magas. Az harminckét centi.

Nem kellett volna, de a gondolattól megborzongtam.

Lefogadom, hogy fel tudna emelni az egyik hatalmas kezével.

Nem voltam benne biztos, hogy tiltakoznék, ha megpróbálná.

{1} Az Egyesült Királyság külföldi titkos hírszerző szolgálata, közismert nevén MI6 (Military Intelligence, Section 6, azaz Katonai Hírszerzés, 6. Szakasz).