Stefanie London

A PARK AVENUE ÖLEBEI

Fordította: Ács Eleonóra

A mű eredeti címe: Pets of Park Avenue

© 2022 by Stefanie Little

A kiadvány a Harlequin Enterprises ULC

engedélyével jelent meg

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Ács Eleonóra, 2023

Minden jog fenntartva.

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel vagy

helyszínekkel csak a véletlen műve.

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-256-8 (papír)

ISBN 978-963-614-257-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Ligeti Szilvia

Borítóterv: Harlequin Enterprises ULC

Borítóillusztráció: Caroline So

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Justinnak most és mindörökké

1

Scout Myers számos jó okot tudott volna arra, hogy égnek emelt hátsóval négykézlábra álljon, ám a világ legellenszenvesebb macskájának kiszolgálása nem tartozott ezek közé. Isaac Mjúton – igen, tényleg ez volt a neve – egy skót lógófülű volt, a legédesebb arccal, amelyet valaha láttál. Sajnos, az imádni való, fotogén pofája ellenére a macska természetre a Muppet Show két mogorva öregjére hasonlított, akik a páholyban ülnek és szórakozásból heccelik az embereket.

Pedig Scout imádta az állatokat. A Mancs és New Yorknál , a város első számú, kisállatokkal foglalkozó közösségi média- és tehetségkutató ügynökségénél végzett munkájában az volt az egyik legjobb dolog, hogy egész nap szőrös kis jószágok között lehetett.

Isaac Mjúton azonban hivatalosan is felkerült a feketelistájára.

– Valami fényeset látok ott hátul – mutatta a macska gazdája. – Nem folytathatjuk a kedvenc játéka nélkül. Nem fog nyugton ülni.

Scout összeszorította a fogát, és bepréselte a kezét a fal és a fehér IKEA könyvespolc közé. Miközben összerándult a fájdalomtól, azért imádkozott, hogy New York csúszómászó férgeinek egyetlen irtóztató egyede se dekkoljon ott hátul, és kezdjen el ficeregni az ujjai alatt.

– Gyerünk – morogta. – Hol vagy?

Végre valami kemény műanyag holmi akadt a kezébe. Ez lehetett az. Fel nem foghatta, hogyan sikerült a macskának olyan erősen megütnie a játékát, hogy az beszoruljon egy ilyen szűk kis helyre. A dolog majdnem annyira érthetetlen volt, mint az ügyfél elvárásai. Most komolyan, hogyan akart sztárt csinálni a drágalátos cicájából, ha az még egy portréfotó erejéig sem hajlandó mozdulatlanul ülni?

– Megvan! – A keze – és a játék – szerencsésen kiszabadult.

– Remek, akkor most már folytathatjuk? – Az ügyfél úgy nézett Scoutra, mintha mindez az ő hibája lenne. – Egy találkozóra kell mennem.

A Mancs és New York nem pusztán a munkahelyet jelentette a lánynak; az ügynökség a legjobb barátnője szellemi gyermeke volt, és a mentőöv, amelyre Scoutnak szüksége volt, amikor az élete már nem is tudott volna mélyebbre süllyedni. Ezért mindennap úgy ment be az irodába, hogy a lehető legjobb munkát igyekezett végezni, mind saját maga, mind a főnöke miatt.

Ami azt jelentette, hogy mosolyognia kellett, még akkor is, ha legszívesebben hozzávágta volna a macskajátékot a gazdi fejéhez.

– Vegye rá, hogy játsszon vele! – javasolta, átnyújtva a kemény műanyag karikát, amelynek átlátszó anyagában csillámpor ragyogott. – Talán magára jobban hallgat.

A nő leguggolt a macska elé, és megpróbálta a játékkal lefoglalni. Ám az állat rögtön átütötte a karikát a szobán, amely a falnak csapódott, majd pattogva tovagurult a padlón.

A fotós, aki eddig olyan türelemről tett tanúbizonyságot, amellyel jó eséllyel indulhatott volna a szentté avatáson, most felvonta a szemöldökét. Ez nem vezetett sehová. Isaac Mjúton egy bársonypuffon trónolt egy művészien elrendezett könyvespolc előtt, amelyet Scout és a fotós állítottak be a portréjához, és felbőszült uralkodóként bámult mindenkire a szobában.

Itt volt az ideje, hogy valami mással próbálkozzanak. Scout elővett egy tollas játékot az irodában lévő készletükből. A fotóknak haladéktalanul el kellett készülniük. Isla kevesebb mint öt perc múlva visszatért, és még egyetlen tisztességes képet sem készítettek a macskáról.

Legyünk őszinték, egyáltalán melyik hirdető akarna egy ilyen problémás modellel dolgozni?

Ám Scout nem akarta, hogy úgy tűnjön, nem tartja kézben a dolgokat.

– Azokat nem szereti. – A macskatulajdonos megrázta a fejét, és a tollas játékra mutatott. – Nem fog működni.

– Nos, mivel már az összes játékot kipróbáltuk, amit maga hozott, talán pont egy ilyen elkeseredett ötletre van szükségünk – felelte összeszorított fogakkal Scout, és a mosolya megremegett az arcán. Isten adjon neki türelmet ehhez a nőhöz! Nyilván a macska is az agyára ment, de az állatok mégiscsak állatok. Nem lehet őket hibáztatni a viselkedésükért. Az embertársaikat viszont…

Katt!

Isaac Mjúton mozdulatlanná dermedt, tekintete az új játékszerre szegeződött, a fotós pedig megragadta a pillanatot, hogy elkezdjen fényképezni. Scout finom, széles mozdulatokkal lengette a tollat, a macska pedig feszült figyelemmel követte a tekintetével. Felemelte az egyik mancsát, és rácsapott a játékra, rá sem hederítve a fényképezőgép folyamatos kattogására.

Ennyit arról, hogy mit szeret és mit nem.

Scout elhessentette a gúnyos gondolatot, és arra koncentrált, hogy a macskát rávegye a közreműködésre, hogy minél hamarabb pontot tehessenek a találkozó végére. Mellette a gazdi bosszúsan fújtatott, mintha nem tudná elhinni, hogy a drága Isaac bebizonyította, hogy tévedett.

Amikor végeztek a fotózással, és a nő a macskájával együtt elhagyta az irodát, Scout megkönnyebbülten felsóhajtott. Alapjában véve emberbarátnak – és állatbarátnak – tartotta magát, de volt egy aprócska bogara – nem szándékos szóvicc – a jogokkal és kiváltságokkal kapcsolatban. Nevezzük ezt a gyerekkorából maradt problémának. Az anyjától alig örökölt mást, mint érzelmi sebhelyeket és személyes furcsaságok gyűjteményét, ám egy nagyon fontos leckét megtanított Scoutnak.

Senki sem tartozik neki semmivel. Bármit is akar az életben, azért meg kell dolgoznia.

– Minden ügyfeletek ilyen? – kérdezte a fotós, miközben összepakolta a felszerelését. – Ez a nő mintha valami királyi fenségnek képzelné a macskáját.

Scout megrázta a fejét.

– A legtöbbjük kedves, és örül a segítségünknek. De mindig akadnak néhányan, akik azt hiszik, hogy a kedvencük kész szupersztár, anélkül, hogy hajlandóak lennének munkát beletenni.

– Mikor nyitottatok? Csak néhány hónapja, ugye?

– Hat hónapja. – Scout önkéntelenül is elmosolyodott. Bár az üzlet nem az övé volt, mégis hatalmas büszkeséggel töltötte el, hogy a részese lehet. – És már több mint húsz ügyféllel szerződtünk.

– Beleértve Miss Agyfaszt és az ő bősz macskauraságát?

– Mostanában több kérés is érkezett hozzánk macskákra, és messze ő volt a legcukibb, akit eddig láttunk. – Scout felsóhajtott. – Reméljük, jobb kedvében lesz, ha fizetős munkára kerül majd sor.

A Mancs és New York a négy (és hat) lábbal rendelkező ügyfeleket képviselte. Tanácsot adtak a gazdiknak, hogy kedvenceiket hogyan szerepeltessék a közösségi médiában, márkastratégiát készítettek, és általában közvetítőként működtek közre a szponzori szerződéseknél és más lehetőségeknél. Emellett állati tehetségeket szerződtettek reklámokhoz, mind a nyomtatott, mind a televíziós fajtához. Minden nap más volt. Scout a munka operatív részével foglalkozott, például találkozókat egyeztetett, a fotózásokat felügyelte, a médiamegkereséseket kezelte, és a külsős vállalkozókkal, például fotósokkal és állatkozmetikusokkal tárgyalt. Ehhez jött még az összes egyéb véletlenszerű apróság, mint például annak az ellenőrzése, hogy nem fogyott-e el a kutyakaja vagy a kávéfőzőjükhöz szükséges kávékapszulák.

Isla mindig azt tartotta a küldetésüknek, hogy az internetet egy boldogabb, szőrösebb hellyé tegyék, és Scout teljes szívvel azonosult ezzel a törekvéssel.

Néhány perccel azután, hogy elbúcsúzott a fotóstól, kinyílt az ajtó. Az irodájuk, noha aranyos hely volt, a méretre alig volt nagyobb egy bélyegnél, így Scoutnak az előtérben álló íróasztala egyben recepcióspultként is szolgált.

Isla suhant be az ajtón, a karjára vetett gyapjúkabáttal, hosszú, sötét haja szelíd fürtökben hullámzott a válla körül. Halványkék blúzt, fekete nadrágot és egy fantasztikus ezüst tűsarkú cipőt viselt – sokkal menőbb öltözéket, mint amit általában az irodában hordott. A fekete, bár Scout egyik kedvenc színe volt, nem számított a legjobb választásnak a szőrös ügyfelekhez.

Ám Isla ma egy fontos kapcsolatépítő eseményen járt, ahol nem kellett aggódnia a kutyaszőr miatt.

– Micsoda cipő! – kapta fel a fejét Scout. – Azta!

– Gyönyörű, de kikészítette a lábam. – Isla lerogyott a túlsó falnál sorakozó rózsaszín bársonyszékek egyikére, és megkönnyebbült nyögéssel lerúgta a cipőjét.

– Ez egy nagyon amatőr dolog volt – jegyezte meg Scout. – Most majd megdagad a lábad, és nem fogod tudni visszavenni.

– Nem érdekel, ha ma este mezítláb kell is találkoznom Theóval, de kizárt, hogy egy másodperccel tovább magamon tartsam.

– Hmm, mezítláb egy elegáns étteremben. Stílusos.

Isla elvigyorodott.

– Theo úgy szeret, ahogy vagyok, vízhólyagokkal együtt.

Ez igaz volt. Scout nem tudta, hogy látott-e már valaha férfit, aki ennyire szerelmes volt.

Még a saját esküvőd napján sem?

Scout elhessentette a fájó emléket. Semmi sem hiányzott neki kevésbé, mint hogy a hangulata zuhanórepülésbe kezdjen, mert olyan kellemetlen dolgokon agyal, mint az a tény, hogy még mindig házas.

Vagy hogy öt éve nem látta a férjét.

– Gondolkodtam – folytatta Isla, miközben lehajolt, és megdörzsölte a sarkát. – Tudom, hogy még nem régóta csináljuk ezt az üzletet, de talán ideje lenne fontolóra vennem valaki más alkalmazását.

Scout szíve összeszorult.

És te még azt hitted, esetleg szóba hozhatnád az előléptetést. Bukta.

Nem számított, Scouttal hányszor kezdeményezett a munkáltatója „beszélgetést”, minden alkalommal ugyanannyira fájt. Márpedig őt sokkal többször rúgták ki, mint egy átlagembert… mondjuk, három számjegyű nagyságrenddel többször. Ahogy a nagyanyja mondta egyszer, hozzá „különleges ízlés kell”. Scout először azt hitte, ez azt jelenti, hogy ő különleges.

Idővel rájött, hogy ez nem bók volt.

Ha Isla kirúgja, az különösen keményen érintette volna, mert ő volt a legjobb barátnője. A gimnázium első napja óta elválaszthatatlanok voltak, amikor Scout volt az új lány az osztályban. Az anyja erősen megkérdőjelezhető fodrászképességei – aki maga is szinte gyerek volt még – és a családjuk turkálóból származó ruhatára a gúnyolódások célpontjává tette. Isla kiállt érte, és azóta is testi-lelki jóbarátok voltak.

Scoutot nagyon rosszul érintette volna, ha kirúgja az egyetlen ember, akiről azt hitte, hogy hisz benne.

– Valaki mást? – krákogta.

– Igen. – Úgy látszott, Isla nem veszi észre a zavarát. – A dolgok jobban mennek, mint reméltem. Ha szerzünk egy asszisztenst, aki segít neked az adminisztrációs feladatokban, akkor jobban koncentrálhatsz az ügyfelekre.

Scout pislogott egyet.

– Ó.

A megdöbbenése elég hangos és nyilvánvaló lehetett, mert Isla felnézett a feltört lábáról, és felvonta a szemöldökét.

– Te mit hittél, mire gondolok?

– Nem voltam benne egészen biztos. – Scout elpirult.

A kételkedés számára olyan természetes volt, mint a lélegzés. De nehéz álarcot viselni, amikor az ember olyasvalakivel dolgozik együtt, aki kívül-belül ismeri. Isla tisztában volt az összes jó tulajdonságával, például a barátságos természetével és azzal a képességével, hogy az emberekkel azt érezteti, hogy örömmel fogadják őket, és számítanak, és ugyanígy ismerte az összes rossz tulajdonságát is, például azt, hogy hiába igyekszik, egy kissé… szétszórt tud lenni. És késik. És talán többször is el kell neki mondani valamit, mire megjegyzi.

– Nem foglak kirúgni – mondta Isla, a szemébe nézve. – És nem csak azért, mert barátok vagyunk. Elégedett vagyok a munkáddal, és szerintem remek csapatot alkotunk.

Scout kifújta a levegőt, és elöntötte a megkönnyebbülés.

– Szerintem is.

– De szükségünk van egy olyan ügyfélre, akivel kitörhetünk, legyen az egy új kliens vagy egy már meglévő. – Isla tekintete a távolba révedt, valamire, amit Scout nem láthatott, például egy képzeletbeli hegyre, amelyet meg akar mászni. Mindig is ilyen volt a pillantása, mióta ismerték egymást. – Ha ez megvan, akkor biztos lehetek benne, hogy leraktuk egy sikertörténet alapjait, ami azt jelenti, hogy nagyobb hirdetőkkel dolgozhatunk együtt, és jobban fizető szerződéseket köthetünk. Akkor teljes munkaidőben foglalkozhatsz az ügyfelekkel, és valaki másra bízhatjuk az adminisztrációt.

Isla ahelyett, hogy az elbocsátásán gondolkodott volna, az előléptetését tervezgette!

Scoutot meleg és bizsergető érzés töltötte el.

– Tényleg?

– Igen – bólintott Isla. – Tudom, hogy képes vagy rá.

Scoutnak életében először volt olyan munkája, amelyet szeretett, olyan emberekkel dolgozott, akiket tisztelt, és lehetőséget kapott az előrelépésre. A mellkasában rügyet bontott a remény. Olyan régen nem hitt senki a képességeiben.

Olyan régen nem hitt már ő maga sem bennük.

Most Isla kihívás elé állította, ő pedig elhatározta, hogy kemény munkával eléri a célt, és kiérdemli az előléptetést. És ezzel visszatértünk ahhoz, hogy gyűlöli, amikor valaki arra apellál, hogy jár neki valami. Igen, az alamizsnát is ebbe a kategóriába sorolta. Szóval nem érdekelte. Kezét-lábát fogja törti ezért a lehetőségért.

– Megtaláljuk az internet következő sztárját – bólogatott magabiztosan. – Tudom.

Isla ragyogott.

– Szuper. Most pedig indulnom kell, hogy találkozzam Theóval. Te Lizzie-hez mész ma este?

– Igen. – Scoutnak eszébe sem jutott leplezni az arcán elterülő széles mosolyt.

– Vigyél az irodámban lévő reklámsütiből. – Isla összerándult a fájdalomtól, ahogy visszabújt a cipőjébe. – Amelyiknek macska- és kutyaformája van.

– Biztos? Azt imádná.

– Kérlek. Állandóan azt rágcsálom, amikor nincs időm rendesen ebédelni. Örülnék, ha nem lenne a szemem előtt. – Isla a vállára akasztotta a táskáját, és elindult kifelé. – Holnap találkozunk.

– Jó szórakozást!

A lány elvigyorodott, intett és kilépett az ajtón. Scout bezárta utána, és nekilátott a nap végi rutinnak, amely magában foglalta az utolsó pillanatban érkező e-mailek megválaszolását, a padló felporszívózását, hogy ne legyen rajta szőr, az összes felület letörlését és némi légfrissítő szétpermetezését.

Mert bár egész nap állatokkal dolgoztak, azt semmiképpen sem akarták, hogy az iroda szaga erről árulkodjon.

És noha jól ment az üzlet, nem engedhették meg maguknak, hogy olyan szolgáltatásokra dobják ki a pénzt, mint egy takarító. Így Islával felváltva osztoztak a feladaton. Amikor minden ragyogott, Scout elrakta a takarítóeszközöket, lekapcsolta a villanyt, felkapta a kabátját és a táskáját, és kilépett az irodából. Egy újabb sikeres nap a Mancs és New Yorkban!

Odakint fagyos volt az idő. A tél nem akart elmúlni, piszkos, félig elolvadt hókupacok szegélyezték a manhattani utcákat, Scoutnak azonban semmi sem tudta elrontani a jókedvét. Még a korai sötétség, a járdaszéli latyak és a csípős szél sem.

Egy lehetséges előléptetés az ügyfélmenedzsmentbe… Ejha! Amikor Isla beleegyezett, hogy felveszi az ügynökséghez, Scout titokban aggódott, hogy ez tönkreteheti a barátságukat. De égető szüksége volt valami jóra és szilárdra az életében – nem is beszélve a biztos fizetésről –, és Islára mindig számíthatott.

Emellett szerette volna, hogy a barátnője üzlete sikeres legyen, és ha ehhez ő is hozzájárulhatott, annál jobb volt.

Évek óta úgy érezte, hogy az élete kudarcok sorozata – nem sikerült elnyernie az anyja figyelmét, nem sikerült jól teljesítenie az iskolában, nem sikerült megfelelnie a nagyszülei szigorú kívánalmainak, nem sikerült megtartania a házasságát.

Ezúttal nem fogsz kudarcot vallani.

Talán végre neki kedveznek a dolgok.

Negyven perccel később Scout végigment azon az utcán, ahol a nagyszülei éltek, kezében egy kis dobozzal, amely tele volt a Mancs és New York irodájából hozott helyes, állat formájú kekszekkel. Mint mindig, most is émelygett az idegességtől, és elszorult a torka.

Annak ellenére, hogy nem sokkal a tizennyolcadik születésnapja előtt rúgták ki otthonról – ami mintha egy emberöltővel ezelőtt történt volna –, még mindig furcsa érzés kerítette hatalmába, valahányszor hazament. Olyan volt, mintha időgépbe szállt és visszarepült volna a tinédzserkorába. Talán azért, mert még mindig olyannak látták, mint akkor volt – lázadónak, megbízhatatlannak, önzőnek.

Olyannak, amilyennek annyira próbált nem lenni.

Amilyen akkoriban sem volt. A felszín alatt, mélyen legbelül nem.

De miután az anyja éveken át érzelmileg és fizikailag elhanyagolta, magas falakat húzott a szíve köré. Felnőve az anyja megszakította a kapcsolatot a szüleivel. Scout életének első tizenkét évében a nagyszülei még csak nem is tudtak a létezéséről.

Amikor a nagyszülők visszatértek az Egyesült Királyságból, a lányuknak nemcsak hogy volt egy gyereke, de már várandós volt a másodikkal. A tizenhárom éves Scoutnak, aki eddig egy lepukkant egyszobás lakásban élt, amelynek pállott törülközőszaga volt, és az éjszaka közepén csótányok grasszáltak a padlón, most rendes ágya lett. Nem kellett többé egy kihúzható ágyon aludnia!

Először úgy érezte magát, mint egy hercegnő.

Egy igazi ágy. Egy szekrény, amelyet nem kellett megosztania az anyjával és a háztartási tisztítószerekkel. Rágcsálnivaló, ha éhes volt. Vacsora, amely minden este ugyanabban az időben ott gőzölgött az asztalon.

Akkoriban azt hitte, hogy a nagyszülei mocskosul gazdagok. Most már tudta, hogy átlagemberek – szép házuk volt, de messze nem a legnagyobb a környéken. Volt egy csillogó autójuk, de már túl a csikóévein. Rendszeresen jártak nyaralni, de mindig igyekeztek kedvezményes repülőjegyhez jutni.

Abban az időben azonban Scoutnak ez soha nem tapasztalt luxust jelentett.

Kár, hogy az aranykastélyról kiderült, hogy ketrec.

Görcsbe rándult a gyomra, ahogy odaért a házhoz, és felsétált a bejárathoz vezető rövid lépcsőhöz. Ahhoz képest, hogy a ház milyen otthonosnak és hétköznapinak tűnt, tudta, hogy a fogadtatás olyan lesz, akár a metsző sarki szél. Lizzie-nek nem volt szabad ajtót nyitnia – veszélyes idegenek, meg minden. A nagyanyja ilyenkor általában megragadta az alkalmat, hogy emlékeztesse Scoutot a „házirendre”, mintha az évek során nem hallotta volna már vagy ezerszer ugyanazt a rohadt szónoklatot.

Mit nem adott volna azért, hogy Lizzie látogassa meg őt, ahelyett, hogy neki kelljen ide jönnie! Vagy még jobb lett volna, ha a húga vele élhet.

De erről szó sem lehetett. Egyszer már nagyon közel járt hozzá, de mint mindig, most is a miatt a hirtelen természete miatt esett kútba az egész.

Scout megnyomta a csengőt, felkészülve a rémes dallamra, de csend volt. Éppen újra akart próbálkozni, amikor lépések hangzottak odabent, mire csodálkozva felvonta a szemöldökét. A nagyapja általában nem szokott ajtót nyitni, de mivel egy régi autóbaleset miatt enyhén sántított, így a járása összetéveszthetetlen volt. Egy másodperccel később kinyílt az ajtó.

– Scout – szólt a nagyapja merev biccentéssel. Magas férfi volt, dús, ősz hajjal, az orrán állandóan ott gubbasztó, keret nélküli szemüveggel. Még otthon is inget és vasalt nadrágot viselt, és le sem tagadhatta volna, hogy egyetemi professzor. – Gyere be.

– Norman – biccentett Scout is. Aznap, amikor könnyek között összepakolt, valami visszavonhatatlanul összetört benne, és megfogadta, hogy ezután csakis a keresztnevükön szólítja a nagyszüleit. Nem érdemelték meg többé, hogy nagymamának és nagypapának szólítsa őket, még ha továbbra is így gondolt rájuk. – Örülök, hogy látlak.

A nagyapja rekedten felnevetett, miközben kitárta előtte az ajtót.

– Ezt kétlem. De nagyra értékelem, hogy megpróbálsz udvarias lenni.

Ahogy Scout belépett, megrohanták az emlékek, mint minden alkalommal, amikor visszatért erre a helyre. A háznak még mindig ugyanolyan illata volt, levendula és faápoló keveréke, és valamilyen, a sütőben sülő ételé.

– Felnőttek vagyunk. Azt hiszem, Lizzie kedvéért képesek vagyunk néhány órán át civilizáltan viselkedni. – Elfehéredő ujjakkal szorongatta a kekszesdobozt, próbálta megőrizni a lelkierejét. – Szóval szükségtelen ismertetned a házirendet. Tisztában vagyok a szabályokkal.

A nagyapja megcsóválta a fejét, és úgy nézett rá, mintha valami egzotikus vadat tanulmányozna az állatkertben. A férfi ízig-vérig tudós volt, és mindig érződött rajta valami távolságtartás. Mintha mikroszkópon keresztül szemlélte volna a világot, és az adatok jelentettek számára mindent. Scout azon tűnődött, vajon a nagyapja tekintett-e valaha is egyéniségként rá, vagy az ő szemében mindig is egy sikertelen kísérlet volt.

– Örülök, hogy megértetted a szabályokat, de beszélnem kell veled, mielőtt leülünk vacsorázni. Gyere be egy percre a dolgozószobámba. – Intett Scoutnak, hogy kövesse.

A nagyapja dolgozószobája pontosan olyan volt, amilyet egy olyan férfitól várnánk, aki a tudásnak és az oktatásnak szentelte az életét. A falon bekeretezett diplomák és oklevelek díszelegtek, mellettük különböző fényképek, amelyeken a diplomaosztók ünnepi öltözékében szerepelt. Az íróasztala mögötti falat két hatalmas könyvespolc uralta, a polcok meggörbültek a tankönyvek, lexikonok, tudományos folyóiratok és bekötött kutatási anyagok súlya alatt. Az asztala nagy volt, egy olyan emberhez illő, mint ő – mind fizikai, mind tudományos értelemben –, és egy régi bőrszék állt mögötte. A tetején papírok hevertek, teleírva Norman kedvenc tollával rótt, jellegzetes szálkás betűivel.

Mielőtt becsukta volna az ajtót, kinézett a folyosóra, mintha meg akarna bizonyosodni afelől, hogy maguk vannak.

– Visszatérek a nyugdíjból.

– Ó. – Scout értetlenül pislogott. Nem tudta, hogy mire számítson, tekintve a nagyapja egyértelmű törekvését arra, hogy a beszélgetésük titokban maradjon. – Akkor gratulálok?

– Ez most kérdés vagy kijelentés? – Norman megrázta a fejét. – Nem számít. Mindenesetre szólni akartam, mert az állás, amit kaptam, a Berkeley-n van.

Scout egy pillanatra azt hitte, hogy megáll a szíve.

– A Berkeley-n… Kaliforniában?

– Így van.

– És… – Scout egy percre megszédült, a hír úgy zúdult le rá, akár egy szökőár. – Lizzie…

– Mindannyian elköltözünk – felelte a nagyapja a szokásos kőkemény, homályos módján. – Lizzie-t is beleértve.

– Nem – suttogta Scout, a fejét rázva.

A látogatásai Lizzie-nél ellenőrzöttek és rövidek voltak. És nem elég gyakoriak, mivel szerette volna állandóan maga mellett tudni a kishúgát. Ám a nagyszülei szigorú korlátok közé szorították, hogy mennyire vehet részt Lizzie életében, azt állítva, hogy ezzel csak a legjobbat akarják a kisebbik Myers unokának.

A húga élete merőben más volt, mint Scouté, mert amikor Lizzie megszületett, a kórházból egyenesen ebbe a házba jött haza. Egész életében egy helyen élt, nem tudta, mit jelent éhezni, vagy azt várni, mikor jön haza egy felnőtt, hogy lefektesse. Inkább az anyjukról alkotott kép hiányzott neki, mint a valóság.

Ám emiatt megmaradt finomnak és érzékenynek, amilyennek egy gyereknek lennie kell.

– Tudom, hogy számodra ez nem jó hír – mondta Norman, és a vonásai szokatlan módon megenyhültek. – De úgy érezzük, hogy Lizzie-nek az lesz a legjobb, ha velünk marad, még ha ez azt is jelenti, hogy el kell költöznie.

Scoutnak kifutott a lábából az erő, de mielőtt teljesen feldolgozhatta volna a hallottakat, zaj hallatszott az emeletről.

– Scout az? Hallottam, hogy jött valaki!

Norman ránézett Scoutra.

– Kérlek, neki még ne mondj semmit. A lehető legkíméletesebben akarjuk közölni vele a hírt.

Scout némán bólintott, a fejében kavarogtak a gondolatok. Minden családtagját elvesztette, akit valaha ismert – az anyját, amikor túladagolta magát, a nagyszüleit, amikor kirúgták otthonról, a férjét, amikor megmutatta az igazi arcát… és most az imádott kishúgát.

Téged mindenki elhagy.

Norman kinyitotta a dolgozószoba ajtaját, és Scout remegő lábbal követte a folyosóra. Egy másodperccel később a nagyapja elkiáltotta magát:

– Itt van Scout!

Dübörgő léptek hallatszottak fentről, és egy vékonyka alak repült le a lépcsőn, hosszú szőke haja szalagként lobogott mögötte.

– Scout!

– Lizzie.

A tizenhárom éves kislány leért a lépcsőn, zoknis lábán csúszva majdnem nekiütközött a falnak, és egyenesen Scout karjaiba vetette magát. A nagyapjuk épp időben mentette meg a kekszeket, így Scout átölelhette a húga karcsú alakját, és a hajába temethette az arcát. Lizzie-nek görögdinnyesampon-illata volt, és azé az émelyítően édes parfümé, amelyet a tinilányok imádnak.

Ez volt a legjobb illat a világon.

– Hiányoztál – suttogta Scout a könnyeivel küszködve. – Rettenetesen.

– Te is hiányoztál. Nem kéne ennyit dolgoznod, tudod? – Lizzie hátrahúzódott, és ránézett; Lizzie nagy zöld szeme – ugyanolyan, mint az anyjuké – tele volt őszinteséggel. – Mondd meg a főnöködnek, hogy több időt szeretnél a húgoddal tölteni.

Scoutnak forró düh bontakozott ki a gyomrában. Majd’ belepusztult, hogy meg kell hagynia Lizzie-t abban a hitében, ő a munkát választja helyette, holott egyszerűen csak a nagyszülei próbálták vasmarokkal irányítani a dolgokat.

Mert azt hiszik, hogy rossz hatással vagy rá. Rossz ember vagy. Pont olyan, mint az anyád.

– Megpróbálom. Ígérem – mondta, és a húga füle mögé simított egy kóbor hajtincset. – Te vagy számomra a legfontosabb a világon.

Lizzie-nek felragyogott az arca. Annak ellenére, hogy az előző hónapban hivatalosan is kamaszkorba lépett, még mindig volt benne valami gyerekes. Valami édes, nyitott és ijesztően naiv. Neki nem volt egyetlen tégla sem a szíve körül, és ez halálra rémítette Scoutot. Mi van, ha egy nap valaki bántani fogja? Mi van, ha valaki meglátja ezt az édességet, és kihasználja Lizzie-t?

Mi van, ha elviszik, és teljesen elfelejti őt?

Nem hagyhatod, hogy ez megtörténjen.

2

A következő hétfőn Scout éppen az irodában bóklászott, amikor megcsörrent a mobilja. Isla volt az. Ami azért volt furcsa, mert alig harminc perce indult el az egyik ügyfelük fotózására.

– Szia, mi a helyzet? Elfelejtettél valamit?

– Nem, Daniről van szó. Gyomorrontása van. – Isla felsóhajtott. – Hazaküldték a suliból, és most épp telehányja a vécét. Nem akarom egyedül hagyni, főleg, hogy még mindig nem szokta meg az új helyet.

Isla és a kishúga, Dani néhány hete költöztek Theóhoz, és a tininek időbe telt a beilleszkedés.

– Miben segíthetek?

– Esetleg el tudnál menni helyettem a fotózásra? Ez az a menő állatsamponreklám, amihez vagy tíz állatot szerződtettek. Ez óriási dolog és szuper lehetőség, hogy megismerjék a nevünket.

Scout felkapta a fejét. Itt volt az alkalom, hogy bizonyítson. Kisegítheti Islát a bajból, és tapasztalatot szerezhet abban a munkában, amelyet akkor fog végezni, ha megkapja az előléptetést.

Nem ha, hanem amikor! Gondolkodj pozitívan!

– Persze.

– Köszönöm. Ez hatalmas segítség – hálálkodott Isla. – Rémes lenne lecsúszni egy ilyen szuper kapcsolatépítési lehetőségről.

– Semmi gond. Az egyetlen ügyfél, akit ma délutánra vártunk, felhívott, hogy nem jöhetne-e inkább holnap, úgyhogy azt terveztem, hogy utolérem magam az e-mailekkel és az Instagram-kommentekkel. De ez várhat.

– Te vagy a legjobb. Jövök neked eggyel. – Isla megmondta neki, hol találja a számítógépén a fotózás részleteit. – Holnap biztosan jövök. De kérlek, hívj fel, ha bármivel elakadnál.

– Rendben. Remélem, Dani hamarosan jobban lesz.

Scout letette a telefont, és a szokásosnál is izgatottabban nézett a nap elébe. Vajon ezt érzik az emberek, amikor szeretik a munkájukat? Hűha. Bárcsak hamarabb tudta volna, hogy lehet olyan munkát is találni, ami nem szívja le, facsarja ki teljesen! Bár ennek valószínűleg az volt az oka, hogy bármilyen munkát elfogadott, ami csak adódott, ahelyett, hogy olyasmire vadászott volna, ami lelkesíti, táplálja a szenvedélyét.

Ami azt illeti, Scout nem sok minden iránt érzett szenvedélyt. Imádta a ruhákat, de a társalgási stílusa nem volt elég visszafogott ahhoz, hogy jól boldoguljon a kereskedelemben, és nagyon szerette a videójátékokat, de nem rendelkezett olyan képzettséggel, amelyre ezen a területen szükség lett volna. A fenébe is, csoda, hogy egyáltalán befejezte a középiskolát! És mindig is szerette az állatokat, de az egyetlen próbálkozása egy állatkereskedésben balul sült el. Kirúgták, mert nem volt hajlandó eladni egy tengerimalacot egy vevőnek, aki agresszíven kopogtatta a terrárium üvegét, mivel attól tartott, hogy az illető nem lesz jó gazdája az állatnak.

De mostanra minden megváltozott.

Összeszedte a holmiját, és elindult a metróhoz. Isla mindig emlékeztette, hogy taxival is mehetne, a céges hitelkártyája kontójára, de Scout megszokta a metrót, ami gyakran gyorsabb is volt, ha csak Manhattanen belül közlekedett.

Utazás közben átfutotta az ügyfél adatait.

Bizsu Frisé egy bichon frisé volt, aki az ügynökségnél feltörekvő státuszt kapott, ami azt jelentette, hogy maximum két éve volt jelen a közösségi médiában, és legalább százezer követővel rendelkezett. Bizsu gazdája, egy Gina Caravella nevű nő, azzal tette ismertté a bolyhos kutyusát, hogy színes ruhákba öltöztette, és így fotózta le szerte Brooklynban. A siker útján a TikTok-videók indították el, amelyekben Bizsu leopárdmintás ruhákban, Fran Drescherként játszott el jeleneteket A dadus című sorozat hangaláfestésével.

Scout nem igazán értette a TikTokot. Éppen, amikor elkezdte érdekelni valami, a videónak vége lett. Emellett aggályosnak tartotta a platformon fellelhető hamis információkat, például azt az undorító diétakultuszos baromságot, amelyet Lizzie mutatott neki egyszer. „Méregtelenítő” ital, na persze.

De Isla éppen ezért döntött úgy, hogy ragaszkodik az online jelenléthez – az állatok mindent jobbá tesznek.

Scout leszállt a megállójánál, végigsietett az állomáson, majd fel a felszínre. Izgalom pezsgett az ereiben, elkeveredve egy egészséges adag idegességgel. Még soha nem vett részt házon kívüli ügyféltalálkozón.

– Meg tudod csinálni – biztatta magát. – Hangolódj rá Islára.

A fotózás egy kis raktárépületben zajlott Chelsea-ben. Scout ismerte a helyet, mert már járt ott néhányszor, egyszer, amikor még egy pop-up étterem üzemelt ott, ahol felkapott séfek váltották egymást, és egyszer, amikor kerti témájú éjszakai klub lett belőle.

Miközben szapora léptekkel igyekezett a raktár felé, a telefonjára pillantva megnézte, mennyi az idő. A forgatás már javában zajlott, de még mindig jó benyomást kelthetett a potenciális ügyfelekben.

A raktár bejáratánál egy fiatal, unott férfi ült egy kecskelábú asztalnál. Scout ráírta a nevét egy kis kártyára, amelyre a „vendég” szót nyomtatták, majd a férfi becsúsztatta egy élénksárga pánton lógó műanyag tasakba.

– Tűz esetén ott és ott van a vészkijárat – darálta a férfi monoton hangon, miközben két ajtóra mutatott, amelyek fölött világító feliratok voltak. – A mosdó arra van. Az étkeztetés tizenkettőkor kezdődik. Ha bármi másra szükséged lenne, egész nap itt vagyok.

– Ezt ma már biztos elmondtad néhányszor – mosolygott rá Scout, miközben a nyakába akasztotta a kártyát, és hátul kihúzta a haját a pántja alól.

– Egypárszor – bólintott a fickó, és újra a mobiljába temetkezett.

Scout elindult arrafelé, ahol a forgatás zajlott. Nagy lámpákat állítottak fel, világítóernyőket – amelyeknek valószínűleg van egy szabatos megnevezése, amellyel ő nem volt tisztában –, és egyéb fotós kellékeket.

Úgy tűnt, arra készülnek, hogy az összes állat szereplőt egyszerre állítsák be egy jelenetbe.

Scout azonnal kiszúrta Bizsu Frisét a gazdájával, Ginával. Néhány percig csevegett a nővel, és megcsodálta Bizsu imádni való öltözékét, amely a két első mancsán viselt leopárdmintás csizmából állt, csillogó, leopárdmintás nyakörvből és egy kis fekete parókából, amely Fran Drescher jellegzetes fürtjeit idézte.

A díszlet egy puccos fodrászszalont jelenített meg – nagy ezüstbúrákkal a vendégek feje fölött, rózsaszín székekkel, csillárral, sőt, még egy csilivili kézi hajszárító is volt. Az egyik kutya egy olyan pufók rózsaszín sapkát viselt, amilyennel az ötvenes-hatvanas években a hajcsavarókat rögzítették.

Amikor Ginát szólították, hogy vigye be Bizsut a díszletbe, Scout hátralépett és figyelte az eseményeket. Felismert néhány négylábú influenszert, köztük egy hihetetlenül szép, pezsgőszínű afgán agarat és egy francia buldogot piros csokornyakkendővel, akit Pierre-nek hívtak. Azok alapján, amit az idefelé vezető úton kiderített, Bizsu Frisé itt a kisebb influenszerek közé tartozott, és valószínűleg ezért volt Isla olyan izgatott a forgatás miatt.

Mielőtt azonban odáig jutott volna, hogy bemutatkozzon bárkinek, valaki a nevét kiáltotta.

– Scout!

Megfordulva egy ismerőst pillantott meg, aki a kutyakozmetikai standról integetett neki, ezért arrafelé vette az irányt.

– August, de jó, hogy látlak!

August Merriweathernek élénkvörös haja volt, szeplői és hatalmas szeme, amitől a koránál fiatalabbnak tűnt. De tekintve, hogy Manhattan egyik legkeresettebb kutyakozmetikusa volt, a babaarca nem akadályozta semmiben.

– Nem szoktalak látni a fotózásokon – jegyezte meg August. Éppen azon munkálkodott, hogy néhány ezüstmasnit erősítsen egy nagyon nagy, nagyon rózsaszín uszkárra, és felborzolja a szőrét. – Milyen kellemes meglepetés.

Scoutot megbabonázta az uszkár. Olyan furcsa módon volt megnyírva, ahogyan néha szokták ezt a fajtát, egy nagy szőrgömb a mellkasa körül, egy kisebb hátul, és egy-egy a farka végén és a bokái körül, amitől úgy nézett ki, mintha mesés lábmelegítőt viselne.

– Gyönyörű, ugye? – kérdezte August. – Ő Peónia Parker.

– Ó, igen, ismerem őt. – Peónia volt az egyik legmenőbb négylábú influenszer. – Mindig is kíváncsi voltam, miért nyírják így az uszkárokat.

– Nos, ezt a fajtát sokféleképpen lehet nyírni. Ezt itt kontinentális trimmelésnek hívják – magyarázta August, miközben folytatta a szőr kifésülését a kutya mellkasán. Peónia türelmesen állt, nyugodtnak és boldognak tűnt. – De rengeteg uszkárnak ennél sokkal könnyebben karbantartható bundája van.

– Lefogadom, hogy ez rengeteg munkát kíván.

August bólintott.

– Ha egy uszkárt kutyakiállításon mutatnak be, a rendezvény előtti napon gyakran hat-hét órát igényel a felkészítése. Ha a kiállítás egy teljes hétvégén át tart, az összesen körülbelül húsz óra ápolást jelent.

Scout felszisszent.

– Ez komoly?

– Igen. A keresztanyámnak középuszkárjai voltak, és állandóan kiállításokra vitte őket. Valójában ott szerettem meg a kutyaápolást. – August hátralépett, és szemügyre vette a munkáját, majd a homlokát ráncolta, és tovább tökéletesítette a kutya bundáját. – Ez a fazon furcsán néz ki, de az uszkárokat eredetileg vízben való apportírozásra tenyésztették ki, ezért ezt a nyírást úgy tervezték, hogy a vízben minimálisra csökkentse az ellenállást, ugyanakkor melegen tartsa a kutyákat ott, ahol szükségük van rá. Láthatod, hogy a szőrzet az ízületeket veszi körbe, és azokat a helyeket, ahol a létfontosságú szerveik vannak. A farok hegyén lévő labda a fagyás megelőzésére szolgált.

– Erről fogalmam sem volt. Lenyűgöző.

– Az ember mindennap tanul valami újat – vigyorgott August. – Te pedig készen vagy, Miss Peónia.

August és egy másik nő lesegítették a kutyát az asztalról, és elvezették a díszlethez. Scout figyelte, ahogy a kutya póráz nélkül, kifogástalanul viselkedve trappolt, miközben a fotózáson részt vevő többi állat közül néhányan mintha elkezdtek volna féktelenkedni.

– Igazi profi, mi? – jegyezte meg.

– Peónia? Ó, igen. Kiállítási kutya volt, szuper jól képzett és remek a természete. – August rendet rakott a standján. – Elég sokszor készítettem már fel eseményekre. Csodás gazdája van, de mostanában szörnyű ízületi gyulladás gyötri, és egyedül már nem képes kiállítási szintű ápolást biztosítani neki. Próbáltam meggyőzni, hogy hagyja megnőni Peónia szőrét, hogy egy sokkal könnyebben kezelhető fazont vághassunk neki.

– Nem sikerült?

– Hát, nem. Ahhoz, hogy valaki a kutyakiállítók közösségének tagja legyen, alapvetően maximalistának kell lennie. – August elnevette magát. – Szóval képmutató lennék, ha túl sokat panaszkodnék miatta.

Scoutnak fogalma sem volt arról, hogy az milyen lehet. Ő olyan távol állt a maximalizmustól, mint Makó Jeruzsálemtől. Általában a „Ha kész, az már elég jó” volt a mottója. Igazából az volt a módszere, hogy olyan alacsonyra tette a lécet, hogy még bele is botlott. Miért okozott volna magának csalódást azzal, hogy magasabbra törekszik?

Feltételezte, hogy az olyan emberek, mint August, valószínűleg nem csalódnak magukban. Őket a sikerre tervezték. Neki azonban reálisan kellett látnia a dolgokat. Számára a tökéletesség pillanatnyilag egy tündérmese volt. Egy mítosz. Boldogan megelégedett volna azzal, ha végre egyszer előléptetik, és sikerül kitalálnia, hogyan akadályozza meg, hogy a húgát elhurcolják Kaliforniába.

– August. – Egy nő lépett oda hozzájuk elegáns nadrágban, hajszálcsíkos blúzban és vérvörös, hegyes orrú cipőben, kezében írótáblával. – Segítenél nekem?

Az egyik kisebb kutya kezdte felhúzni magát Pierre miatt, akinek annyi fölösleges energiája volt, hogy nehezen tudott nyugton ülni a fenekén. Bizsu Frisé ugatásban tört ki, mert a felfordulás rosszul hatott az idegeire, Peónia pedig egyszerűen csak bámult a semmibe, mintha azt mondaná: Pfúj, amatőrök.

– Én megmondtam, hogy ez túl sok kutya egy forgatáshoz – jegyezte meg August, miközben lecsatolta a bőr szerszámövét, amelyben mindenféle kefék és egyéb ápolóeszközök voltak. –Az, hogy otthon képesek nyugodtan ülni, amíg a gazdi lekapja őket az iPhone-jával, még nem jelenti azt, hogy elég jól idomítottak ahhoz, hogy részt vegyenek egy ilyen fotózáson. És nem véletlenül hagytam fel a kutyakiképzői munkával.

August elindult, hogy segítsen a nőnek, miközben továbbra is dühösen morgott az orra alatt. Gina pedig fintorogva Scout felé vette az irányt.

– Ne vedd sértésnek, de ez egy rohadt kupleráj – jelentette ki. Göndör fürtjei alatt méretes aranykarika lógott a fülében. A ruhája mintha még a kilencvenes évekből maradt volna, és nyilvánvaló volt, hogy Bizsu Frisének honnan van a TikTok-ruhatára. – Ennél egy fekete pénteki roham is szervezettebb.

Scout az ajkába harapott. Ginának igaza volt. Úgy tűnt, hogy mind a fotósnak, mind a fotózást irányító nőnek gondot okozott az állatok megfékezése. August mindent elkövetett, de ez még neki is sok volt, és egyszerre három irányba rángatták, ahogy megpróbálta lecsillapítani a kis fekete kutyát és Pierre-t, valamint leállítani egy kíváncsi terrierkeveréket, aki azzal hozta rá a frászt egy szegény csivavára, hogy többször és lelkesen megszaglászta a hátsó fertályát.

– Igazad van – ismerte el Scout.

– Figyelj, ha már itt vagy – mondta Gina. – Elepedek egy cigiért. Tudnál vigyázni Bizsura, amíg én kint vagyok?

Scout nagyot nyelt. A dolgok állását tekintve ez elég nagy felelősségnek tűnt, különösen, mivel eddig csupán néhányszor találkozott Bizsuval. De aligha bosszanthatta fel az ügyfelet, amikor Islát helyettesítette.

– Természetesen – bólintott magabiztosan. – Csak nyugodtan.

Gina eltűnt, szemlátomást nem habozott egy idegenre bízni a kutyáját, dacára annak, amit ő maga nevezett „rohadt kuplerájnak”. Scout a homlokát ráncolta. Ez nem tűnt éppen felelős állattartói magatartásnak.

Mondja az a nő, aki még egy kaktuszt sem képes életben tartani.

Ez egy igazságtalan megjegyzés volt a fejében lakozó kritikus hangtól. A növények kiszámíthatatlan, faksznis szerzetek, és az egy szem ablakkal rendelkező lakásában eleve vesztes játszma volt bármit is életben tartani. Aligha lehetett felelőtlennek nevezni Scoutot, amiért kinyiffantott egy-két növényt. Vagy ötöt.

Fogd be, agy!

Egy pillanatra úgy tűnt, hogy megnyugszanak a kedélyek. Pierre August előtt ült, a nyelve boldogan leffegett a szájából, és egyik mancsát a levegőbe emelte egy jutalomfalat reményében, amelyre August zsebéből számított. A csivava megmenekült az illetlen szimatolástól, Peónia pedig még mindig pontosan ugyanabban a helyzetben ült, mint korábban.

– Ilyen egy igazán rátermett nő – sóhajtott Scout. Nagyon kedvelte Augustot, és ahogy egyre több időt töltöttek együtt ugyanabban az iparágban, ők hárman – Islát is beleértve – jó barátnők lettek.

Isla gyakran szerződtette Augustot ápolási feladatokra, és sok szabadúszó munkát passzolt át neki, August pedig mindig megemlítette a Mancs és New Yorkot, ha egy potenciális ügyféllel találkozott. Rászoktak arra, hogy kéthavonta együtt vacsoráztak, ahol megbeszélték a szakmai és a személyes dolgokat. Scout mindig nagyon várta ezeket az alkalmakat.

De olykor nehéz volt megállnia, hogy ne érezze magát lúzernek a másik két nő mellett. Hát persze. Isla és August vagány üzletasszonyok voltak, nagy ötletekkel és tervekkel, hogy nyomot hagyjanak a világban. Sok közös volt bennük – lendület, okosság és ambíció –, Scout pedig a kakukktojás volt közöttük, aki inkább alkalmazott volt, mint vállalkozó.

Valaki, akinek sosem voltak saját álmai.

– Állj! Ne!

Az egy pillanattal előbbi béke úgy tört szilánkokra, mint kristályüveg a betonon, és Scout rémülten figyelte, ahogy elszabadul a káosz. A csivava hirtelen dührohamot kapott, rávicsorgott a terrierre, aki a hátsóját szaglászta, és rávetette magát a farkára. Az felvonyított, és nekihátrált az egyik hajszárító búrának, amely imbolygott egy kicsit, mielőtt felborult, és az afgán agár farkán landolt, aki rémülten felnyüszített.

Úgy tűnt, a kutyák mind egyszerre vadultak meg, kivéve Peóniát, aki egyszerűen hátat fordított ennek a cirkusznak, és elballagott, mint aki nem tudja elhinni, hogy ilyen körülmények között kell dolgoznia. Pierre körbe-körbe száguldott, kitérve a rá vadászó August kezei elől, míg neki nem rohant egy asztalnak, amelyen valamilyen sűrű kék folyadékkal teli edény állt.

Az üveg egy hatalmas, díszes samponos flakont imitált a díszletben. De amikor átbucskázott az asztal peremén, és lezuhant a földre, a fedele lerepült, és széles sugárban kiömlött belőle a kék folyadék, aminek láttán a rajzfilmbeli Dexter bepisilt volna az izgalomtól. Sajnos az egész azt a szerencsétlen ebet kapta telibe, aki a legközelebb állt hozzá: Bizsut.

– Jesszus! – Scout bevetette magát a kavarodásba, hogy felkapja a fehér kutyust, és kimentse a kék pocsolyából, mielőtt túlságosan összemaszatolódna, de a pofáját már így is beborította a trutyi.

Mindenütt emberek nyüzsögtek, akik megpróbálták elkapni és szétválasztani a kutyákat. A csivava teljesen kiborult, és a fülhasogatóan magas nyüszítése visszhangot vert a raktár falai között.

Scout megragadta Bizsut, és felemelte – a mancsairól és a bolyhos farkáról kék lé csöpögött. Hála az égnek, hogy a mellső lábait megvédték a csizmácskák. A hátsók azonban úgy néztek ki, mintha törphányásba lépett volna. Arról nem is beszélve, hogy a kulimász összefröcskölte az oldalát, és beszennyezte a pofáját, amikor a kutya lehajolt, hogy megszaglássza.

– August, mit csináljak? – Scout eltartotta magától a kutyát, próbálva elkerülni, hogy a festék rácsöpögjön.

– Tedd a csapba. Találsz kutyasampont a cuccaim között. – August épp két kisebb állatot próbált megfékezni, miközben a fotós elviharzott, láthatóan erre a napra elege volt a drámából. Két gazdi, ölében a kutyájával, az írótáblás nővel veszekedett.

Scout kiszúrt egy mély mosdókagylót a kutyakozmetikában, és odaszaladt Bizsuval, kék cseppekből álló ösvényt hagyva maga után. Bármi is zajlott mögötte, egyáltalán nem hangzott jól, és egészen biztos volt benne, hogy az egyik kutya gazdája épp otthagyni készül a forgatást.

– Ennyit a kapcsolatépítésről – mondta Bizsunak, miközben betette a csapba. – Oké, ideje megfürödnöd.

Megnyitotta a vizet, mire a kutya menekülőre fogta a dolgot, és megpróbált kimászni a medencéből, amely elég magas volt ahhoz, hogy megsérüljön, ha leesik.

– Itt maradsz!

Scout igyekezett erősen fogni a kutyát, de az apróság vadul tekergőzött, mint valami nagyra nőtt, bundás féreg. Ahogy a víz végigfolyt a bundáján, nyilvánvalóvá vált, hogy nem mossa le a kék folyadékot. Scoutnak gyorsan kellett cselekednie.

– Bizsu, ne! Maradj nyugton!

Egyik kezével a kutyát tartva kinyújtózott az asztal felé, amelyen August felszerelése állt. Tucatnyi holmi, mindenféle kutyaápoló szerrel teli flakonok. De mielőtt Scout megragadhatott volna egyet, Bizsu kiszabadult, kibújt a keze alól, és felkapaszkodott a mosdó oldalára.

Scout nagyot sikított, és éppen csak sikerült elkapnia, mielőtt átbukott volna a peremen, és visszatette a mosdókagylóba, bár az eb közben összepisilte magát. Hogy még rosszabb legyen a helyzet, Bizsu megrázta magát, és alaposan lefröcskölte Scoutot. A fehér blúza most néhol áttetsző volt, és itt-ott halványkék foltok tarkították.

– Istenem, abbahagynád végre? – Ezúttal erősebben fogta a kutyát a nyakörvénél, ügyelve arra, hogy ne okozzon fájdalmat Bizsunak, és a szabad kezével hátranyúlt a samponért.

Az egyik flakonon megpillantotta a „tiszta, kutyákra ártalmatlan készítmény” feliratot egy boldog rózsaszínű kutya képe mellett, és megragadta. A kupakot felpattintva rájött, hogy semmi értelme Bizsut megpróbálni „folttisztítani”. Valószínűleg jobb az egész bundáját kimosni, hiszen a kutya nyilvánvalóan úgyis eláztatná mindkettőjüket a procedúra során.

– Basszus, Gina, miért pont most kellett rágyújtanod? – fakadt ki.

A kutya hátára locsolta a sampont, és erősen megdörzsölte, hogy habot csináljon. Csakhogy nem habzott. És élénk rózsaszínű volt.

Levegőért kapkodva Scout közelebbről szemügyre vette a flakont. A „tiszta, kutyákra ártalmatlan készítmény” nem azt jelentette, hogy tiszta, mint a sampon. Nem, a tiszta itt arra utalt, hogy nem tartalmaz káros összetevőket. Aztán észrevette a palack aljára filccel felírt szót: „Peónia”.

Festék volt.

– Basszus. – Scout lenézett Bizsu hátára, amelyen most egy vastag rózsaszín sáv díszelgett. Úgy nézett ki, mint egy bűzös borz, akit a Sephorában sminkeltek át. – Basszus, basszus, basszus.

Félredobta az üveget, és jobban megnyitotta a vizet, remélve, hogy a festék leöblíthető, mielőtt túl nagy kárt okozna. Ám a csík erős ragaszkodást mutatott. A kutya máskor hófehér szőre most körülbelül olyan színű volt, mint Barbie álomháza.

A pánikba esett Scout ismét hátranézett, és ezúttal kiszúrta a sampont. A flakon pontosan ugyanolyan méretű és márkájú volt, mint a festék, csak ezen buborékok voltak. A kutya hátára spriccelt egy bőséges adagot, és megpróbálta kidörzsölni a szőréből a festéket.

– Kérlek, gyere ki! Kérlek, kérlek, kérlek, kérlek.

De a szín nem volt hajlandó elhalványulni. Scout szemébe könnyek szöktek, ahogy az előléptetése a szeme láttára foszlott semmivé. Miután a hab lement a lefolyón, elzárta a csapot. Bizsu ázottan bámult fel rá, csuromvizesen, látszólag feleakkora volt, mint korábban, és úgy reszketett, mint a nyárfalevél.

A rózsaszín csík a hátán messziről virított.

– Na, kijött? – kérdezte August mögé lépve, aztán elakadt a lélegzete. – Mit csináltál?

– Melléfogtam. A sampon… – Hogy lehetsz ekkora pancser? – Összekevertem a flakonokat.

August felkapott egy törülközőt az asztalról, beletekerte a kutyát, és megszárítgatta, miközben Bizsu úgy nézett Scoutra, mintha ellopta volna az ebédjét.

– Mondd, hogy lejön róla! – könyörgött Scout. – Néhány alapos mosás után olyan lesz, mint új korában, ugye?

– Ez tartós festék – mondta August. Gina épp ekkor tért vissza a raktárba. – A gazdájának le kell borotválnia a szőrét, csak úgy tud megszabadulni tőle.

– Végem van. – Scout a kezébe hajtotta a fejét. – Rohadtul végem.

Scout éppen egy taxiban ült, útban visszafelé a Mancs és New York irodájába, amikor Isla felhívta, hogy megtudja, mi történt.

– Nem egészen értem a dolgot. – Isla felsóhajtott; kimerültnek tűnt. – Elmagyaráznád?

– Nagyon sajnálom. Pánikba estem, mert Gina rám bízta a kutyát, és…

A húgod felügyeleti jogát akarod, és még egy vekni nagyságú kutyára sem tudsz három másodpercig úgy vigyázni, hogy ne cseszd el?

– A samponos és a festékes flakon tök ugyanúgy nézett ki. Ez egy jóhiszemű tévedés volt. – Scout megdörzsölte az arcát.

– Egyáltalán miért neked szóltak, hogy mosdasd meg a kutyát? Ez nevetséges. Olyan, mintha teljesen kicsúszott volna a kezükből a fotózás. Az egyik kutyatulajdonos is ezt mondta, akivel beszéltem, és dühösek amiatt, ahogyan a szervezők kezelték a dolgot. – Isla rosszallóan csettintett a nyelvével. – Soha nem lett volna szabad ennyi kutyát egyszerre odavinniük.

Ez ígéretesen hangzott. Talán Isla nem fog minden felelősséget Scoutra hárítani.

– Milyen volt Gina? – kérdezte Scout, tudva, hogy az ügyfelük már felhívta Islát.

Néhány másodpercig csend volt, mielőtt Isla válaszolt.

– Dühös. Mondhatni baromi dühös.

– Érthető – bólintott Scout. – Nagyon elszúrtam.

– Úgy volt, hogy Bizsu a jövő héten részt vesz a Fürge Mancsok-fotózáson. Ez egy hatalmas lehetőség a számunkra.

Scout gyomra összerándult, és egy pillanatra azt hitte, hogy viszontlátja a tejeskávét és a croissant-t, amit reggelire evett.

– Nem szerezhetnénk helyette valakit? – kérdezte, és ezerrel pörgött az agya, ahogy próbálta kitalálni, hogyan menthetné meg a dolgot. A fotózás kudarcba fulladt, és most lehet, hogy a Fürge Mancsok-kampányt is elveszítik.

Ez pont az ellenkezője volt annak, amire szüksége volt az előléptetéséhez. Arról nem is beszélve, hogy milyen borzalmasan érezte magát amiatt, hogy cserben hagyta Islát.

– Ismersz egy jól idomított bichon frisét, akinek nincs jobb dolga? – kérdezte Isla keserű nevetéssel.

– Ami azt illeti, igen.

– Komolyan?

– Hát, igen.

Jesszus. Mit is javasolt?

Mert a kutyahasonmás a férje szőrös kis büszkesége volt. És ha azt mondjuk, hogy a férfi valószínűleg soha többé nem akarta látni Scoutot, még enyhén fogalmaztunk. A fenébe, a lány még abban sem volt biztos, hogy ő látni akarja a férfit.

De ha ezzel kisegíthetné Islát, és ezzel megtarthatnák ezt a fontos hirdetőt – nem is beszélve arról, hogy megpróbálna visszakerülni Gina kegyeibe –, akkor talán még nem úszott el teljesen az előléptetés…

De mindenekelőtt be akarta bizonyítani magának, hogy meg tudja csinálni. Mert ha valaha is volt esélye meggyőzni a nagyszüleit arról, hogy át tudja venni a húga felügyeletét, és képes megadni Lizzie-nek a megérdemelt boldog, stabil életet, akkor minden pontot ki kellett pipálnia a tökéletes felnőtté válás listáján, márpedig azok között az is szerepelt, hogy helyrehozza, ha elront valamit.

– Emlékszel Lane kutyájára?

– Micsoda? – visított fel Isla. – Lane? Mármint a leendő exférjed, Lane? A fickó, aki csak azért vett feleségül, hogy otthon tartson, mint egy istenverte trófeát a polcon, ahelyett, hogy hagyta volna, hogy az élete része legyél? Az a Lane?

Scout felsóhajtott.

– Meg akarod oldani ezt a problémát, vagy nem? Rajtam múlik, hogy hajlandó vagyok-e szóba állni vele.

– Még azt sem tudom, hogy a kutyák cseréje szóba jöhet-e – mondta Isla. – Ez az etika határait súrolja, ha nem lépi át teljesen.