Tibor Fischer

Utazás
a négy fal
között

Budapest, 2024

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Tibor Fischer: Voyage to the End of the Room
© Tibor Fischer, 2003

Magyar kiadás:
Tibor Fischer: Utazás a négy fal között
© MCC Press Kft., 2023
© Tibor Fischer, 2023
© Farkas Ákos, 2023

Fordította: Farkas Ákos
Szerkesztette: Laik Eszter

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-963-644-022-0 (print)
ISBN 978-963-644-060-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó
Korrektúra: Gángoly Attila és Grim Jolán
Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

ITTHON

BARCELONA

JUGÓ

CHUUK

SUNK ISLAND

ITTHON

Így lettem gazdag: egy péntek délután négy óra harminckor itthon voltam.

Gazdag? Az, sokak szerint. Mások szerint csak jómódú. Szerintem meglehetősen jómódú. Szinte minden szempontból. Saját lakásom van, egy ember számára több mint elegendő légtérrel, annyi négyzetméteren, amit a világ egy sor nagyvárosában nagyzolásnak tartanának (és nemcsak a durvább helyeken, de még a jobban eleresztett tájakon is). Van egy fejedelmi dolgozószobám. Meg két hálószobám, bár a második csak az ingatlanosok szótárában minősül szobának, mert ha lenne benne ágy, másnak már nem is maradna hely. Aztán van ez a tágas nappali, egy rendes méretű konyha meg fürdőszoba, és – ami akár túlzásnak is tekinthető – van egy majdnem-fürdőszoba is, benne vécé és egy csöppnyi mosdókagyló. A lakás szinteltolásos, és egy impozáns lépcsősor javítja tovább a térérzetet. Mindig jólesik föl-le mászkálni a lépcsők vaskos szőnyegborításán. Mivel a lakás az épület legfelső szintjén van, mindig jó a megvilágítás, és a régi, vastag falak megvédenek a szomszédok szónikus inváziójától, plusz két emelet választ el az utcaszinttől, a fák koronája is sokat tompít (ezeket vagy száz éve ültették bölcs előrelátással, és még nem pusztította le őket teljesen a kipufogógáz meg az autósok dodzsemezése), így az utca zaja sem hatol be a lakásba. Az ebben az országban szokásos tizennégy napsütéses napon kiélvezem a tetőterasz nyújtotta luxust, és ilyenkor a növényeimet is meglevegőztetem.

Néha magam is elgondolkozom, miért vagyok úgy oda a növényekért; először azt hittem, ez valami természetimádat nálam, a zöld növényzet megnyugtató hatása. Aztán gyanakodni kezdtem, hogy a növény nem valami kisállatpótlék-e az olyanoknak, akik nem biztosak benne, hogy egy négylábúnak is gondját tudnák viselni. Persze, ha egy növény elpusztul, akkor is elfogja az embert némi bűntudat, de egy fikusz nem néz szemrehányóan, ha nem viszik sétálni, és senki nem gyászol meg egy kaktuszt. És manapság oxigén se jön máshonnan.

Szóval van nálam hely bőven. Hány családnak kell beérnie kevesebbel! A gardróbom is jókora, úgyhogy csak egy pillantás, és megvan a keresett ruha. A lemezgyűjteményem tárolását sem érheti kifogás, és – hát ez itt a kínos rész – a kisebbik hálószoba cipőraktárként szolgál: itt tartom mind a százkilencven pár cipőmet. Elismerem, van ebben némi fölösleges luxus, hisz nem vagyok valami eljárogatós, itthon meg leginkább mezítláb csattogok a padlón. Mentségemre annyit azért elmondanék, hogy tíz évembe telt, mire felhalmoztam ezt a seregnyi lábbelit – ezzel jutalmazom meg magam a jól végzett munkáért. Vannak ennél károsabb szenvedélyek is.

Bár a szerzeményeimmel együtt sem vagyok éppen helyszűkében, és ezt ki is élvezem, a környék, ahol lakom, semmiképp sem tartozik London elegánsabb negyedei közé: a háztömbünk előtti közparkocska – az összevissza burjánzó növények virgonc kuszasága az építési telkek tundrái között – nem túl csábító terep a madarak számára (a légszennyezés a jelek szerint kiirtotta a levegő faunáját, kivéve azokat az undorító galambokat), a hajléktalanokkal ellentétben. Garázdaság, lövöldözés, autólopás, rablás, verekedés, kapualjban dekkolás, nyílt színi vizelés – a visszataszító tevékenységek minden elképzelhető formája elém tárul, ha kényelmesen helyet foglalok nádfonatú karosszékemben.

Eleinte még betelefonálgattam a rendőrőrsre, és eltartott egy darabig, mire leesett, hogy legszívesebben tudomást sem vennének ezekről a dolgokról. Vagy egyáltalán nem tolták ide az orrukat, vagy negyven perccel a telefonhívás után kegyeskedtek idefáradni, amivel még egy lajhármozgású bűnözőnek is hagytak elég időt, hogy felszívódjon. Mi sem lenne egyszerűbb, mint megoldani ezt a problémát, de érdekes módon a füle botját sem mozgatja a miniszterek, politikusok, közalkalmazottak hada és a többi semmirekellő aktatologató, akit azért fizetünk meg busásan, hogy megoldást találjon.

Van azért jó is a dologban.

Az alattam levő lakás is az enyém, lenn az elsőn. Nem egy álomkéró, de egy-két embernek teljesen megfelelne, ha egyszer úgy döntenék, hogy kiadom. Épp akkor kínálták eladásra, amikor először ütött be nálam a jólét, és hát az ingatlannál nincs jobb befektetés. Ez vitán felül áll, különösen, amikor az etióp taxisofőrök, albán harmonikások, svéd startupvállalkozók és orosz timföldbárók a prostijaikkal csapatostul lepik el Londont. És mivel az alsó lakás is az enyém, aligha zavarok bárkit is, ha éjjel a hifin feltekerem a hangerőt.

És ez nem minden. Talán gusztustalan, de a bankban is van pénzem. Jó kamatozású betétben. Nem túl sok, de annyi van, amiből egy család egy-két évig kihúzná, és persze még dolgozom is. Biztos be lehetne fektetni okosabban is a pénzem, csak hát – és tudom, milyen hülyén hangzik ez – engem nem érdekel a pénz. Elkölteni persze szeretem, de nem vagyok hajlandó folyton azon agyalni, hogy épp most mi a legtutibb befektetés. Valahol ott mélyen legbelül teljesen hidegen hagy a dolog. Nem tesz boldoggá, hogy a bankban hagyom feküdni a pénzem, elvégre ott csak megeszi a penész, és mint mindenki más, én is rühellem a bankárokat. (Szakállas vicc, de nekem nagyon bejön: Mi az, ha ezer bankárt sütögetnek nyárson? Jó kezdet.)

Mostanában nem nagyon költök semmire, kivéve az utazást. Ruhafronton fel vagyok készülve bármire. Esküvő, temetés, parti, állásinterjú vagy csábítás, én készen állok. Dizájnerkosztümök akkurát összehajtva, celofánba csomagolva várnak a sorukra. Pimaszul drága fehérnemű, mind még az eredeti csomagolásban. Ruhatáram nem sok igénybevételnek van kitéve, mivel itthon dolgozom, úgyhogy leginkább a pizsamáimat és az ezeréves melegítőimet koptatom.

Zenéből már most többet halmoztam fel, mint amit valaha meg tudnék hallgatni.

A lakásom nem hatalmas, de teli van a kívánságomat leső rabszolgákkal. Vannak itt litván zongoristák, koreai hegedűművészek, izlandi tenorok, dán dívák, amerikai csembalóvirtuózok, csádi csellisták, dobosok Baliról, élő és már rég halott rabszolgák a világ szinte összes országából, és mind engem akar elbűvölni a muzsikájával. És annyiszor újráztatom őket, hangosabban vagy halkabban, ahányszor csak akarom.

Ha zenét akarok hallgatni, már a döntés is szinte kimerítő. A kiválasztás első lépése még könnyű: feldobjon, lehangoljon vagy ellazítson az a zene. A következő kérdés, hogy mennyire fel vagy mennyire le. Ha rossz a kedvem, akkor a levertségemet akarom-e feldíszíteni a lehangoltság egy újabb rétegével? Vagy éppen el akarom oszlatni azt a nyavalyás nyavalygást valamivel? Ha pedig fel vagyok dobva, akarom-e a jókedvet az aléltságig fokozni? Kimerítő dolog kitalálni, hogy épp milyen zenét is szeretne az ember hallgatni, de megesik, hogy mellényúl, és aztán mégis kellemesen meglepődik.

De végül is, mennyi zenét tud hallgatni az ember? Mivel itthon dolgozom, sokkal több zenét hallgathatok, mint az átlag csinovnyik, de több mint ötszáz lemezből áll a gyűjteményem, ami születésnapi, karácsonyi, meg le-akarlak-vetkőztetni típusú ajándékokból állt össze vagy tizenöt év alatt. Ha napi tizenkét órát töltenék zenehallgatással minden áldott nap, akkor hat hétig tartana ismétlések nélkül a végére érni, márpedig sok olyan zene van – többnyire a legértékesebb fajtából –, amit legalább hatszor meg kell hallgatni, hogy értékelni tudja az ember. A legjobb zenéket persze tucatnyiszor is meg lehet hallgatni, és közben az élvezet egyre csak nő, és egyre változatosabb. Arra jutottam, fölösleges tékozlás lenne már újakat venni, hiszen minden le van itt fedve, minden hangulatváltozáshoz két-három lemez is illik, bár nyilván mindig megadom magam, ha egy újonnan kiadott lemez ugyanabból még többet ígér.

És egy nagyszerű zeneszerző nagyszerű alkotása az élvezet szinte kimeríthetetlen forrása lehet. Huszonöt különböző előadásban van meg nekem ugyanannak a kettős zongoraversenynek a felvétele, bár amikor megvettem a huszonötödiket, kezdtem megijedni, hogy a józan eszemmel játszom-e.

Van valami szégyenletes abban, ha az ember túlságosan odavan egy nagy zeneszerzőért. Mert persze hogy odavan. És ez annyira banális, annyira lusta és unalmas dolog. Az ízlés dolgait mindig valami ellentmondás feszíti: senki sem akar belesimulni a tömegbe, hogy együtt bégessen a nyájjal. Ennek viszont ellentmond a vágy, hogy valami új felfedezésünk prófétái legyünk, mert meg akarjuk osztani másokkal az örömünket, de persze csak egy bizonyos pontig. Nem tudok elképzelni olyasvalakit, még azok közül sem, akik a legelszálltabb, legrémesebb zenékért rajonganak, aki ne akarná az élményt megosztani valakivel. Lehet, hogy kaján meg pénzen nem szeretünk másokkal osztozni, de a véleményünket szívesen megosztjuk bárkivel. Arra vágyunk, hogy értékeljék az ízlésünket és a tájékozottságunkat. Hogy higgyék: nekünk sokkal több élvezet jutott, mint nekik. De szükségünk van a lélek találkahelyeire is. A lélek Kilimandzsárójára, amit mindenki megmászott már, hogy a többi dologról el lehessen mondani: alacsonyabb, magasabb vagy épp akkora, mint ez a mindenki Kilimandzsárója.

A zenéim mellett van még nekem egy hatalmas filmgyűjteményem is, és a műholdas tévémen csatornák százait tudom fogni. És bár az üzemeltetők minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy még csak véletlenül se kerüljön semmi értelmes a műsorfolyamba, időről időre ellankad a figyelmük. Így aztán ugyan vagyonom szerénynek mondható, szeretném én látni azt a diktátort vagy kiskirályt, akinek az otthona jobban fel lenne szerelve szórakoztatóelektronikával. Akinek elkölthetetlenül sok pénze van, annak is csak egyetlen agya, szája, két füle, két szeme és egyetlen kényeztethető szerve van. Megvan a határa annak is, hogy az ember mennyi örömet szerezhet magának. Száz évvel ezelőtt még akinek saját országa vagy felmérhetetlen vagyona volt, az sem mondhatott ennyi jó dolgot a magáénak, de még ötven évvel ezelőtt is csak egy milliárdosnak adatott meg mindez, miközben manapság már az utolsó szipus se tudja, mit kezdjen a rendelkezésére álló szórakozási lehetőségek tömegével.

A gazdagság nem ott kezdődik, hogy valaki válogathat a jachtjai között, hanem ott, hogy kijut neki jólétből és szabadságból. És az utóbbiakat meg is lehet tartani. Bármikor újra berendezhetném a lakásomat, lecserélhetném a ruhatáramat, elrepülhetnék a világ bármelyik üdülőhelyére, vagy egy hónapig heverészhetnék egy ötcsillagos lakosztályban, amelyhez dugig tömött minibár és istálló méretű fürdőszoba is tartozik.

Kegyetlen dolog, de a távolság, ami pénz dolgában elválasztja egymástól a tengődést és a bőséget, nem valami óriási – már ha az ember egyedülálló. Persze az egy dolog, ha valaki nyolc gyereket akar felnevelni, de ha végre megszabadulunk a tehertől, amit a lakbér és a hitelkártya-törlesztés jelent, egyszer csak minden jól alakul. Aligha van jobb érzés annál, mint amikor az ember tudja: elég behúznia az ajtót, hogy elfelejthesse a külvilágot és megteremtse a maga belvilágát.

Mi több, nekem ahhoz, hogy nagyjából gazdagnak mondhassam magam, nem kellett sem különösebben agyafúrtnak, sem valami jajdenagyon szorgalmasnak lennem. A dolog annak volt a mellékterméke, hogy kedvem szottyant beiratkozni egy flamencotanfolyamra.

A tánc nagyon hasonlít a szektákhoz, az embert egyre mélyebben és mélyebben szippantja be, közben egyre többe kerül, és ritkán ad esélyt, hogy némi pénzt ki is lehessen venni belőle.

Tizenhat évesen egyre csak rágtam apám fülét, hogy nyúljon egy kicsit mélyebben a zsebébe, hogy befizethessem magam egy flamencokurzusra a többi számtalan tánctanfolyam mellé, amikre már javában jártam. Mivel tudta, hogy végül úgyis beadja a derekát, egy feltételhez kötötte a hozzájárulást. „Jóvan, jóvan, de csak akkor, ha valami hasznos dologra is beiratkozol.” Ismertük egymást annyira, hogy tudjam, mire gondol: olyasmire, amiből meg tudok majd élni. Tartottam magam az ígéretemhez, de csak némi késéssel. Mire beiratkoztam a helybéli főiskolára, minden valamirevaló kurzus betelt, többek közt a számítógépes grafika is, ami tényleg érdekelt volna; és ami még rosszabb, a divatos kurzusok is megteltek már. Egyetlen szalonképes kurzuson maradt még pár szabad hely: a kicsivel emeltebb szintű matekon. Kétségbeesetten próbáltam felkutatni egy kicsivel csökkentett szintű matekkurzust, de ilyen egyszerűen nem volt a kínálatban. Úgy látszott tehát, hogy számítógépes karrierem már a tervezési szakaszban véget ér, és fogamat csikorgatva rá kellett szánnom magam, hogy rájöjjek, mennyi az a kicsi, amivel emeltebb szintű az a matek.

Ezt sohasem tudtam meg, mivel a kicsit emeltebb szintű matek oktatója eladta az autóját, a pénzből vett egy légkalapácsot, és a háza pincéjében nekiállt lyukat fúrni, hogy a Föld középpontjáig lehatolva bizonyítékot találjon valami teóriájára. A hallgatókat a számítógépes grafika tanára vette át, és a kurzuson a kicsit emeltebb szintű matek biccentett a számítógépes grafikának, majd szép csendesen beült a leghátsó padba, bár az is igaz, hogy az idő tájt a számítógépes grafika szinte csak annyiból állt, hogy kapcsoljuk be a számítógépet. Mégis apámnak lett igaza.

Amikor évekkel később végleg búcsúcsókot dobtam a táncnak, dizájnerré képezhettem át magam, jórészt mert tudtam, hogyan kell bekapcsolni a számítógépet, és aztán rajzolni valamit. Ha ma próbálnék munkát találni a szakmában ennyi kvalifikációval, még recepciósnak sem hívnának be állásinterjúra.

Szóval azt hiszem, annak köszönhetem a pénzemet, hogy mint dizájner nem lettem totál kudarc. Volt némi hírnevem meg egy telefonom, és így meggazdagodtam. Egy péntek délután épp zártam volna be magam mögött az ajtót, indulóban, hogy mentateát vegyek, amikor megcsörrent odabent a telefon. Akár el is indulhattam volna, az üzenetrögzítőre bízva a hívás fogadását, de visszafordultam, felvettem a telefont, és megkínáltak a munkával.

Nem sok kedvem volt a feladathoz. Az a tegnapra kéne típusú megbízás volt, amivel másnaponta keresik meg a szabadúszót. Egy számítógépes játékhoz kellett nekik egy újabb figura. Egy átvirrasztott, pokoli hétvégét láttam magam előtt, amihez csöppet sem volt hangulatom. A reménybeli megbízóm, egy megkeseredett japán projektmenedzser maga sem igazán akarta nekem adni a munkát. Keserű hangon panaszolta el, hogy miképp hagyta az utolsó pillanatban pácban egy dizájner, aki azt vette a fejébe, hogy felcsap ladyboynak Bangkokban; hogy a tapasztalt, vérprofi japán tervezők százai egytől egyig be vannak fogva, szabadságra mentek, lelki válságon mennek keresztül, síbaleset után lábadoznak, gyereket szülnek vagy tévévetélkedőn vesznek épp részt. Szinte forrt a dühtől, ahogy elősorolta, hol mindenhol próbált dizájnert találni: Amerikától Németországon, Franciaországon, Spanyolországon, Bulgárián és Lengyelországon át egészen Indiáig.

Ahogy az emberem elősorolta az összes valószerűtlen eseményt, amely zseniális dizájnerek százait akadályozza, hogy elfogadják tőle a megbízást, szinte éreztem az áporodott izzadságszagát, meg a cigarettafüstöt, ami beleette magát a ruházatába (időbe telt, mire leesett, hogy milyen hosszú nap állhat mögötte, mivel Tokióban kilenc órával előttünk járnak); dühös volt rám, valósággal gyűlölt, és éreztem: várja, hogy megkövessem, amiért ilyen erőfeszítésekre kényszerült miattam. Bár teljesen nyilvánvaló volt, hogy égető szüksége van egy dizájnerre, az önéletrajzom minden egyes pontját végigrágta velem, mielőtt nagy kelletlenül felajánlotta a munkát.

Nem volt kedvem hozzá. De a szabadúszó nehezen mond nemet. Az ember állandó rettegésben él, hogy ha csak egyszer is elutasít valamit, soha többé nem állnak szóba vele, nemhogy megbíznák bármivel. Az a szó, hogy „nem”, egyszerűen nem hagyhatja el a száját. Mert aki kimondja, az búcsút mondhat a karrierjének; ezzel a szóval magára haragítja a honoráriumok isteneit. Mégis azt szerettem volna, hogy ez a megbízás hirtelen váljon köddé.

Így ezt mondtam: „Beszéljen az ügyvédemmel!” Kimentem a teámért abban a biztos hitben, hogy többet nem hallok erről a munkáról, mivel nincs ügyvédem. Ráadásul, ha lett volna, az már minden bizonnyal elutazott volna valahova a hétvégére; vagy ha nem, nyilván elfeledkezett volna rólam.

De én nem feledkeztem meg az ügyvédről. Egy korábbi alkalommal éppen vettem a kabátomat egy partiról eljövet, amikor odatámított hozzám ez az ügyvéd ezzel a szöveggel: „Szellemi tulajdonvédelemben utazom, és úgy megkefélnélek, hogy az agyadat is eldobod tőle.” Harmatgyenge duma, de a fazon épp jó hangsúllyal adta elő, és nem mellékelte hozzá azt a fajta csúszómászó-vigyort, amivel például egy HR-es nyomulna. Nem az a fajta sértő ajánlat volt, ami a kimondónak azzal okoz örömet, hogy sértő. A jogász srác be volt nyomva, nekem meg éppen kedvem volt a dologhoz. Odaadta a névjegyét, de én sohasem fogtam a szaván, mivel ahogy azt minden nő pontosan tudja, ritkán tesz bárki is szívességet az esemény után.

Furcsamód épp aznap délelőtt téptem szét és dobtam ki a névjegyét. Utálom, ha felhalmozódnak a fölösleges holmik (a cipők a lelki békémhez kellenek), és azt szeretem, ha minden a helyén van, márpedig aminek végképp nincs helye, az egy szellemi tulajdonvédelemben utazó, házas ügyvéd névjegye. De most pont kapóra jött az ismeretség, hogy megszabadítson ettől a munkától: kihalásztam a névjegyet a szemetesből, és kisilabizáltam a telefonszámot. Biztos voltam benne, hogy ezzel ennyi.

Utólag tudtam meg, hogy az ügyvéd már zárta volna be maga mögött az irodaajtót, amikor megszólalt a telefonja, és csak azért ment vissza, mert egy szíriai lacrosse-játékos hívását várta. Nemcsak hogy emlékezett rám, de mire hazaértem a vásárlásból, a maga könyörtelen stílusában egy olyan szerződést erőszakolt ki a számomra, ami egy összegben talicskányi pénzt hozott, és ami a legfontosabb, sokszázaléknyi jogdíjat is fialt. „Nincs jobb érzés, mint amikor a vonal másik végén rinyálni kezdenek” – vallotta az ügyvéd. Majd szétvetett a méreg, de magamban kellett hogy tartsam a dühömet.

Azon a hétvégén négy órát aludtam, úgyhogy hétfőre meg is lettem a munkával, és onnantól kezdve folyamatosan jöttek a kifizetések. Furcsa, hogy tényleg utaltak, mert könnyen megtehették volna, hogy elfelejtenek. Még a szomszéd utcában levő cégtől is épp elég nehéz behajtani a pénzt.

Sohasem találkoztam senkivel, aki játszotta volna ezt a videójátékot. Még csak nem is láttam, hogy az itteni boltokban kapható lett volna (bár annyira nem is kerestem), de a számlámra érkező összegek alapján Japánban népszerűnek kellett lennie. Általában egy ilyen honorból legfeljebb, ha három pár jobbfajta cipőre futotta volna, de végül is egy fél házra és az egyenletes fűtésre is telt belőle.

Szóval, aki meg akar gazdagodni, annak csak azt tanácsolhatom, hogy ne próbálkozzon vele.

×

Lemegyek a földszintre az előszobába. Mindig egy uszadékkal és hínárral borított partszakasz jut eszembe róla.

Jó néhány levél hever itt címzéssel lefelé, a levélbedobó nyílás alatt – a többi lakó még vagy nem dugta ki az orrát, vagy a postás érkezése előtt elment hazulról –, de egyik sem nekem szól. Négy boríték lapul egy ideje a folyosó sarkában, amikhez hetek óta nem nyúlok, de most már felnyalábolom őket, kidobásra. Némi csalódottsággal konstatálom, hogy nekem nem jött semmi, mert ugyan a többséghez hasonlóan én is leginkább csak levélszemetet kapok, szívemben ott csobog a vágy dala, hogy egy szép napon még valami jó hír is belebeghet valahogy.

Visszamenet megmászom a konyhámhoz vezető hatfordulónyi lépcsőt. Direkt azért döntöttem a felső szint mellett, mert így rákényszerülök, hogy némi kis testmozgást végezzek, ha tetszik, ha nem. Még az újságárushoz tett kiruccanás is felér egy kisebbfajta edzéssel. Miközben reggelit készítek, végignézem az át nem vett leveleket. Általában hagyom a postát egy darabig pihenni a földszinten, bár jól tudom, hogy a címzettek nem fognak jelentkezni a nekik szóló küldeményekért. Ha évek óta nem jártak erre, miért most kezdenének felbukkanni? De valamiért úgy érzem, meg kell adnom a tiszteletet a levélforgalomnak, még ha tudom is, hogy nem több, mint postai háttérzaj. Addig hagyom hát felgyűlni a leveleket, amíg nem kezd idegesíteni a dolog, vagy annyi összegyűlik, hogy félő: eltakar egy nekem címzett küldeményt, benne valami jó hírrel.

Ha az általam (futólag) ismert korábbi lakók közül bárki meghagyta volna a továbbítási címét, valószínűleg rávinne a lelkiismeret, hogy utána küldjem a levelét, de így nem teszem. Ilyenformán a rég elköltözött címzettek át nem vett levelei lepik el ezt a partszakaszt.

A kávémat szürcsölve belezem ki a borítékokat. Hogy miért nem hagyok fel ezzel? Van valami izgató abban, amikor az ember felbontja a másoknak szánt leveleket, bár az érzés egykettőre elhalványul, ahogy rájövünk, hogy a többiek élete pont olyan bődületesen eseménytelen, mint a sajátunk, ráadásul ha kiderül, hogy a küldeményt valami hitelintézet küldte, azonnal nyilvánvaló, hogy semmi érdekesre nincs kilátás. Mégis kibontom a leveleket, mielőtt kidobnám őket, hogy megbizonyosodjak róla, nem valami szerencsétlent raboltak-e el, aki most kétségbeesetten várja, hogy kifizessék érte a váltságdíjat, és mert a jó hír reménye mellett ott van az is, hogy hátha valami vicceset találok.

Az első levél jókora barna borítékban lapul. Tiszta ideg vagyok az ilyentől, mert az efféle böhöm nagy boríték eltakarhat egy-egy kisebb, de sokkal fontosabb levelet, benne azzal a bizonyos jó hírrel. Ennek a címzettje E. Lambert. Mióta vagy tíz éve itt lakom, nem volt a lakók között E. Lambert nevű, és ez az első küldemény, ami E. Lambert névre érkezik.

A borítékból egy vaskos, szexjátékokat hirdető katalógus bukkan elő. Úgy tűnik, több millió ilyesmit adnak el minden évben, úgyhogy adja magát a kérdés: létezik-e férfi, nő vagy gyermek, akinek legalább egy popsidugó ne jutott volna, hogy kényeztesse magát. A címzésben minden stimmel, még az irányítószám is, úgyhogy nem eltévedt küldeményről van szó, és a postás sem nézhette el a dolgot. Lehet, hogy a cég az ország minden egyes lakóépületébe küld egy katalógust abban a reményben, hogy valaki előbb-utóbb kibontja a csomagot?

A következő boríték egy négy éve elköltözött újságírónak szól, és egy sajtóközleményt tartalmaz, ami egy hónapokkal ezelőtt általam széttépett sajtóközleményt hivatott helyreigazítani. A közlemény egy vattás tisztítópálcáról értesítette a nagyérdeműt, ami annál is furcsább volt, hogy Mitch, az újságíró filmkritikákat ír, és fel nem foghattam, mi értelme lehet egy új típusú fültisztító piaci bevezetésének. Mit lehet változtatni egy fültisztítón, és egyáltalán kit érdekelhetett ez az egész? A kétoldalnyi sajtóközlemény nem szólt igazából semmiről; a semmi borult itt gyönyörű virágba. Csodálattal adóztam a jelenségnek.

Mitch az idegesítésskálán csak a nagyon irritáló pontig jutott. Volt egy biliárdasztala, amit éveken át a folyosó falához támasztva tárolt. Sohasem segített a közösségi terek tisztán tartásában, de valahányszor meglátta, hogy én küszködöm a mocsokkal, mindig odabökte: „Legközelebb én jövök.” Eltűnődtem, hogy kevésbé irritáló, ugyanolyan irritáló vagy még irritálóbb lenne, ha semmit nem mondana. Arra jutottam, hogy kevésbé lenne irritáló, mivel nem nekem, hanem önmagának szánta a fogadkozást. Próbálta elhitetni magával, hogy mégsem akkora szarkupac.

Ráadásul bömböltette a salsazenét. Egyszer hajnali háromkor arra ugrottam ki az ágyamból, hogy olyasmit hallok, mintha az alattam levő lakás bérlői egy fergeteges meglepetéspartit tartanának. Felöltöztem, hogy jól megmondjam a magamét nekik, de ahogy kiértem a lépcsőházba, ráeszméltem, hogy nem az első emeleti bérleményben dübörög a zene (ez még azelőtt történt, hogy megvettem volna azt a lakást), hanem lentebbről hallatszik föl: Mitch lakásából. Ha valaki egy stadion kihangosításához elegendő hangerővel hallgat zenét, abban az a legrosszabb, hogy hiába döngeti az ember az ajtót, nem fogja meghallani. Mitch az odújába zárkózott, és bedrogozva őrjöngött a salsa ritmusára.

Azért csak-csak bocsánatot kért, és felajánlotta, hogy kölcsönad egy videót, amiből egy egész falat borító polc volt nála tele. Nem fogtam a szaván, mivel mint utóbb rájöttem, jobb’ szerettem utálni.

Egy hónapokkal korábbi klubrendezvényt hirdető, mályvaszín szórólap bukkan elő a következő borítékból, amit egy olyan lánynak küldtek, aki két éve költözött el innen. Aztán van itt egy hitelkártya-igénylő űrlap Sylvie-nek címezve. Sylvie három éve költözött máshová, pedig ha itt maradt volna, akkor mostanra vagy harminc hitelkártyát halmozhatott volna fel. Régebben inkább a tehetősebb ügyfelekre vadásztak a hitelkártya-kibocsátók, de mostanában mintha a nincstelenekre utaznának. Sylvie a hátsó fronton, egy beépített szekrény méretű, lakásnak meghirdetett lyukban lakott.

Egy bulin ismerkedtem össze vele, Észak-Londonban. A helyszín annyira fent, északon volt, hogy szinte teljesen kimerültem, mire odaértem, és ahogy beléptem, rá kellett ébredjek: hiba volt idejönni. A vendégek már teljesen lemondtak róla, hogy jól érezzék magukat, pedig még tíz óra sem lehetett. Egy italból próbáltam erőt meríteni, mielőtt elindultam volna haza, amikor beszédbe elegyedtem Sylvie-vel. Egykettőre kiderítettük, hogy mindketten Dél-Londonban lakunk, ráadásul ugyanazon a környéken, mi több, ugyanabban az utcában, sőt egyazon házszám alatt. Már kilenc hónapja egy házban laktunk anélkül, hogy egyszer is megpillantottuk volna egymást.

Sylvie először némi zavarral méregetett, láthatólag azt gyanítva, hogy valami lökött perverz lehetek a nagyváros bugyraiból, aki valami sötét szándéktól vezérelve kísérget haza idegeneket azzal az ürüggyel, hogy ugyanabban a házban lakik, ahol azok.

Kezdem gyanítani, hogy tökéletes vagyok: ebből még baj lehet.

×

Amikor a sokáig békén hagyott törzseket a civilizáció küllői közé lökik, az összezúzza őket. Nem arról van szó, hogy egyszerű dolgok okozzák a pusztulást. Nem arról van szó, hogy nincsenek úgy felfegyverkezve, mint a betolakodók, hogy nem képesek az alkalmazkodásra, vagy hogy nincs mit eladniuk. Annak a tudata lapítja szét őket, hogy minden kudarcot vallott, amiben hittek: abba senki nem pusztul bele, ha megtudja, hogy a varacskos disznó vadászatának vannak hatékonyabb módjai, hogy a műszálnak is megvan a maga haszna, vagy hogy a kereskedéshez meg kell tanulni egy idegen nyelvet. Mindenki képes az alkalmazkodásra, ha hasznát látja. Ha hiedelmeink közül egyet a sárba taposnak, az kellemetlen, de ha azt kell látnunk, hogy a válaszaink összessége nem több utcai szemétnél a hódítóink lába alatt… Egy dolog az, ha nem találjuk el a lottószámokat, vagy megázunk, mert otthon hagytuk az esernyőt abban a hiszemben, hogy ma nem fog esni, de egészen más, ha rá kell ébrednünk, hogy az egész családunk utál minket, és hogy a bank, ahol életünk megtakarításait kuporgattuk, soha nem is létezett.

Ha az ember már nem érzi úgy, hogy végül minden jóra fordul, az vajon annak a jele, hogy végre felnőtt, vagy annak, hogy valami nincs rendben a fejével? Mostanában már nem álmodom. Vagy ha igen, akkor is minden meggyőződés nélkül. Olyan, mint amikor focimeccset nézel, de egyik csapatnak sem drukkolsz, nem ismered a játékosokat, és nem is érdekel a sportág: az idő elmegy vele, de nem tud érdekelni.

×

Amikor azt mondom, tökéletes, nem úgy értem, hogy tökéletes. Mert attól függ, ki mit ért azon, hogy tökéletes. Két szégyenletes dolgot követtem el, amik igazából nem is voltak igazán szégyenletesek, másrészt viszont nagyon is élveztem őket, és ezt persze nem lenne szabad, ha az ember tényleg tökéletes akar lenni. Az egyik egy futballklubbal függ össze.

Könnyen ideges leszek. Kis dolgok tudnak felidegesíteni. Vajon az jobb vagy rosszabb, ha az embert inkább a kis dolgok idegesítik, mint a nagyok? Azt könnyebb megérteni, ha valakit nagy dolgok idegesítenek, másrészt viszont, ha valakit nem idegesítenek a nagy dolgok, az mégiscsak azt mutatja, hogy tud uralkodni magán. Mert már csak megengedheti magának az ember, hogy kis dolgok miatt idegeskedjen, ha a nagy dolgok nem idegesítik, nem? Ilyenkor az ember egy kicsit szabadságra megy a folytonos önuralomból. Másrészt viszont, miután az életemben csak kis dolgok vannak, amik miatt idegeskedni lehet, talán mégiscsak valami gyengeség ez a részemről.

Ma délelőtt egy pénzutalvány elmaradása idegesít fel.

Lassan egy éve várok erre az utalványra. Nem valami nagy összegről van szó. Éppenséggel piti egy összeg. Bizarr módon idegesítőbb az, hogy ez a Fogd a Lét és Fuss nevű cég képtelen átutalni ezt a jelentéktelen összeget nekem, mintha egy hatalmas vagyont nem fizetnének ki. Kellemetlen és elítélendő dolog, ha valaki egy nagyobb összeggel marad adós, de annak legalább meg lehet érteni az okát: nyilván maguknál akarják tartani a pénzt, ameddig csak lehet. De a Fogd a Lét és Fuss hatalmas, jól menő cég. Többe kerül egynapi haleledel a recepciójuk akváriumában úszkáló aranyhalaknak, mint amennyiről beszélünk.

Szerencsére nem vagyok ráutalva erre a pénzre. Mi több, ha rá lennék is utalva, nem mennék sokra ennyi kis pénzzel. Elmondom, hogy akkor miért ilyen idegesítő.

Ők kerestek meg engem, nem én őket. Felhívtak, hogy lenne ez a kisebb munka. A nő, akivel beszéltem, már teljesen odavolt. Szívességet tettem nekik. A dizájnszakmában kábé egy mosogatással volt egyenértékű a dolog. Elküldtem nekik a szabályosan kiállított számlát. És ezzel kezdetét vette a várakozás.

Először jött a történet az elkallódott számláról. Hármat kellett beküldenem nekik. A dolgot tovább bonyolította, hogy egyik ügyintézőm a másik után tűnt el. Egy Heatherrel kezdtem, aztán jött ez a Dawn nevű, aki gyorsan átalakult Gaillé, aztán következett valaki, akinek nem emlékszem a nevére, meg volt egy Nicola is. Mindegyiknek új volt az elmaradt utalás története, és egyiket sem fűtötte a vágy, hogy a végére járjon.

Csak minden harmadik héten telefonáltam be, mert nem akartam az agyukra menni, és mindig kedélyesen elcsacsogtam az ügyeletes irodatündérrel, érdeklődtem, hogy vannak, megkérdeztem, milyen volt a hétvége, és úgy általában is komoly érdeklődést mutattam a hogylétük iránt. Azzal a Gaillel hosszasan elcsevegtem a futócipők rejtelmeiről: azért tettem mindezt, mert számomra fontos a jó modor. Vallom, hogy az udvariasság semmibe sem kerül, és mindannyian szeretnénk egyről a kettőre jutni ebben a világban, meg aztán – tévesen – abban reménykedtem, hogy a szívélyességem felgyorsíthatja az utalvány megküldését.

Ha az ember nem akar kifizetni valakit, a legjobb trükk kijelenteni: fizetni fog. Ha azzal nyitottak volna, hogy „előbb hagyom a jobb kezemet levágatni, mint hogy egy fillért fizessek magának”, akkor legalább indíttatást éreztem volna, hogy jogi útra lépjek, még ha tudtam volna is, hogy a szóban forgó összegből egy ügyvéd fél pillantására sem telne.

És ami a legidegesítőbb, ezek még csak nem is azért csinálják, hogy idegesítsenek. Egyszerűen csak tökfejek. A jelek szerint a történetben épp ott tartottam, amit úgy hívnak, hogy „most csütörtökön”. Valahányszor felhívtam őket, és előadtam, hogy nem jött meg az utalvány, azzal a bosszús hitetlenkedéssel fogadták a mondandómat, ami azt sugallta, hogy valahogy az én hibám ez az egész: megátkoztam ezt az egyszerű folyamatot. Az ügyintézőm ilyenkor vesz egy mély lélegzetet, és közli: „Utánanézek.” Miután tíz percig tartottam a vonalat, egy ingerült hang bejelenti: „Most csütörtökön utalásra kerül.”

Nekifohászkodom, hogy felhívjam őket. Nicola munkakörét most egy Mabarak vette át. A nemek ilyetén váltása bizakodással tölt el. Végigskálázom a fejleményeken, és elmondom: utalvány sehol. Mabarak egy sóhajtás, egy zörejt keltő moccanás nélkül hallgatja végig az előadásomat. Végül közli: „Utánanézek és visszahívom.” Alapjáraton tiltakoznék ellene, hogy ezzel a klasszikus trükkel pattintsanak le, de Mabarak komoly, férfias figyelme elnyerte a bizalmamat. Hinni akarok neki.

Később a nap folyamán tényleg visszahív.

– Ön téved: semmilyen munkát nem végzett nekünk.

– Tessék?

– Ellenőriztem, és azt találtam, hogy ön nem dolgozott nekünk.

– Pedig mondom, hogy igen.

– Megnéztem, és nem. Szerintem valaki mással téveszt össze minket. Sajnálom, de többet nem tehetek önért.

Elakad a szavam. Ettől teljesen kész vagyok. Ha ezt szándékosan csinálná, akkor zseniális húzás lenne. Felfogadsz valakit, hogy újítsa fel a lakásodat, aztán amikor fizetésre kerülne a sor, egyszerűen letagadod, hogy elvégezte a munkát. Mert mivel bizonyíthatná, hogy ő festette sárgára a falakat? Már ott tartok, hogy feladom. Mostanra már a telefonokra elment a munkadíj. Csak ülök, és méricskélem, hogy mibe kerül megemészteni a kapitulációt. Ott lent egyre nő a gombóc az idegtől. Nem, ezt nem veszi be a gyomrom. Bárcsak le tudnám nyelni, de nem megy. És a gyomor nem tűri az ellentmondást.

Felidézem, hogy noha nem fizettek ki, és igazából csak leporoltam néhány pixelt, a nevem ott virít a honlapjukon.

Visszahívom Mabarakot, és felhívom a figyelmét a munkáltatója saját honlapjára, ahol ott a nevem azoké közt, akik így-úgy hozzápiszkáltak a dologhoz. Mabarak erre nem tud mit lépni. Igazmondásomnak ez a cáfolhatatlan bizonyítéka láthatólag irritálja. Leteszem, és várok egy tíz percet. Végül ő hív vissza: „Most csütörtökön küldjük az utalást.”

×

Lemegyek a partszakaszra begyűjteni a postát. Lassan egy hét telt el „most csütörtök” óta, de utalás sehol. Két levél jött nekem, két levél Sylvie-nek. A nyomában vitorlázó hitelkártya-ajánlatok flottillája mellett rendszeresen kapja a leveleket az adósságbehajtóktól. A mai első egy önmagát Nagy-Britannia Adósságbehajtó Ügynökségeként azonosító ügynökségtől jött. Fantáziának nyoma sincs ebben a harmatgyenge próbálkozásban, amivel ez a kidderminsteri cég imponálni próbál. Furcsamód az összes adósságbehajtónak valamelyik észak-angliai koszfészekben van a székhelye. Jól szórakozom ezeken a leveleken, mert az elmúlt kábé három év során minden hónapban megfogadják, hogy most már tényleg tenni fognak valamit.

Se név, se aláírás nem szerepel az adósságtörlesztést követelő levélen, nyilván azért, nehogy valamelyik dühös adós rajtuk vegyen elégtételt a sérelmeiért. „Ön úgy döntött, hogy következetesen figyelmen kívül hagyja megkereséseinket…” – kezdődik a levél. Mindig keménykednek, hogy így az ügyvédi iroda, meg úgy a végrehajtó, de az ötödik felszólítás után már senki sem veheti komolyan a fenyegetőzésüket. A legszórakoztatóbb az a levél, amely minden évben egyszer megérkezik, és csak ennyit tartalmaz hatalmas, félkövér szedéssel:

MÁR CSAK HUSZONNÉGY ÓRA!

Kitartó emberek, megdolgoztak a nagybetűkért. Próbálom kitalálni, mekkora ennek az adósságbehajtásnak a költséghányadosa. A levelek mind elsőbbséggel jönnek. A papír egész jó minőségű, és noha a szöveget előregyártott panelekből generálják, valakinek, szerény díjazásért ugyan, de valamennyit dolgoznia kell velük.

A második levél nem ilyen. Ez a McFogg-Lach ügynökségtől jött. Ezek eddig még nem jelentkeztek. A fogalmazás ütős. „Nem futhatsz el, és nincs hova bújnod. Fizess! Fizess, amíg még megteheted!” A szöveg alatt egy karateruhás alak színes képe látható, aki a könyökével tör össze valami betonlapoknak látszó dolgokat. Arca grimaszba torzul, nyilván az erőfeszítéstől, amivel a betont zúzza szét, de a hatás leginkább visszataszító és fenyegető akar lenni, arra az esetre, ha az összezúzott betonlapok nem lennének elég hatásosak. Alatta a felirat: „Munkatársunk, Audley Bennett szívesen felkeres.” A feladó címe Sunk Islandet adja meg a cég székhelyeként – a hely, aminek a nevét se hallottam korábban, kétségkívül szintén fent van a Nagy Északbrit Semmi közepén.

Van egy rövid utóirat is. „Tudjuk az utat Londonba.”

×

Megjön a hívás Garbától.

– Remélem, jól vagy, Oceane – mondja a férfihang. – Finnország tálalva.

Nem sok olyan utazási iroda van, mint Garbáé: valójában fogadni merek, hogy az övé az egyetlen. Nem a pénzért csinálja. Hát, persze, azért is, de amit fizetek neki, az nem annyi, mint amennyi munkát beletesz. A pénz nem akkora hatalom, mint amekkorának mondják. Lehet, hogy beszél, de van, hogy csak motyogva vagy valami érthetetlen nyelven. Próbáljunk csak esküvői tortát rendelni egy halárustól, akár a piaci ár tízszeresét ígérve. A legtöbb halárus még annyi fáradságot sem venne, hogy felhívjon egy cukrászt; a kérést a többség túlságosan szokatlannak találná. Ahelyett, hogy megragadnák a pénztárca-vastagító lehetőséget, azon értetlenkednének, miért nem a cukrászüzletbe mentem. Szerencsém volt, hogy speciális igényeimmel rábukkantam Garbára.

Garba azért segít nekem, mert szívesen szakít a szokványos gondolkodásmóddal. Ugyanakkor a pénzt is nagyon szereti. Olyasmit is megtesz érte, hogy újrahasznosítás céljából leáztatja a borítékról a postatiszta bélyegeket. A boltban akkurátusan megszámolja a visszajárót. A számlán minden egyes tételre rákérdez a vendéglőben. („Szerintem az a koktél nem ér meg ennyit. Biztos, hogy nem ér meg ennyit. Tudja, mit? Adok érte egy fontot.”) Kiterjedt rokonsága van, és kedélyesen számol be róla, hogy milyen hihetetlenül keveset költött a karácsonyi ajándékaikra, és hogy jövőre miként tervez még többet lefaragni ebből is. Igen, elteszi a kapott ajándékokról gondosan leválasztott csomagolópapírt későbbi ajándékozás céljára. Ha hotelben száll meg, ellopja a vécépapírt és a villanykörtéket (az utóbbiakat kiégett körtékkel pótolja, nehogy felszámolják neki a hiányt – hasonlóképpen a minibárból kiissza a vodkát és a gint, majd az üvegeket feltölti vízzel, és visszailleszti őket a pontos helyükre). A szupermarketből csakis a drasztikusan leárazott élelmiszereket fogyasztja. Nagy rajongója a hideg zuhanynak és a hideg vizes fürdőzésnek, és állítja, hogy a szappan árt a bőrnek.

De Garba nem az a szokványos smucig. Nagyon is tudja élvezni az életet: ha érdekelne, hol kapható a legdrágább whisky a legolcsóbban Londonban, ő tudni fogja; ha arra vagy kíváncsi, honnan szerezhetnél be golfütőt kedvezményes áron, azt is tudni fogja. Bevallása szerint élete fénypontja az volt, amikor egy melegklub előtt sorban állva az előtte álló meleg fazont gusztálta épp, amikor leesett neki, hogy fölösleges itt belépőjegyet váltania, odabent italokat fizetnie, meg ami vele jár. Egyszerűen meghívta magához a fickót. Attól kezdve soha be nem tette a lábát egyetlen melegklubba sem, egyszerűen csak beállt a sorba odakint.

A számlák kifizetése ellen vívott harc számára a teremtő képzelet nagy kalandja, és egyben a matematikai igazságok iránti tisztelet megnyilvánulása. Tényleg mélységesen fel tud háborodni, ha hét pennyvel túlszámlázzák az áramfogyasztását, mivel rendkívül nagyra tartja a pontosságot, és mert az így megmaradó pénzt a cégeibe fektetheti be. Az utazási irodája mellett Garba még egy sor profittermelő vállalkozást futtat: egy szoborzuzmósító műhelyt, egy üdvözlőkártya-nyomdát meg egy skorpiófarmot.

×

Készülök az estéhez. A fürdőkádból kiszállva szembetalálom magam az örök dilemmával: a sikkes elegancia milyen fokát kéne magamra öltenem? Mostanság csak akkor rittyentem ki magam, ha külföldre készülök, úgyhogy engedek a csábításnak.

Levonulok a lépcsőn Finnországba.

Épp a zárral próbálok megküzdeni, amikor a hirtelen kitáruló ajtóban Mika köszön rám barátságosan. Mika a húszas éveiben járhat, de a húszas éveinek nem épp abban a szakaszában, ahol igazán lenni szeretne. Homlokát cowboykendővel övezte, mint valami divatmodell, rocksztár vagy gyerekkatona egy zűrzavaros háborúban, olyasféle módon, amit csak akkor engedhet meg magának az ember, ha divatmodell, rocksztár vagy gyerekkatona. Óvakodni kell az elhamarkodott ítéletektől, de Mika számára az efféle bandanna minden bizonnyal egyfajta csibészes vándorösztönt vagy a marcona harcosok világmegvető hányavetiségét hivatott kifejezésre juttatni; a gesztus nem igazán passzol Mika hastáji kontrollvesztéséhez és arcának egy hatvanas alkeszre valló szederjességéhez.

Mika egyik kezében cigarettát tart, másikban pedig egy üveg Lapin Kultát. A köszöntéséből rám zúduló szívélyességcunami feltehetőleg a trendin minimalista bútorzat darabjain díszelgő, kiürült Lapin Kultá-s üvegeknek tudható be. Tetszik, ahogy Garba berendezte a helyiséget.

A két további vendég egy párocska: Silja és Tuomas, akik nemzetközi jogászként egy bankban dolgoznak, és akik szemmel láthatólag zavarban vannak Mika Lapin Kulta iránt táplált vonzalma miatt. Mindhárman kifogástalanul beszélik az angolt, bár nem bánnám, ha Mika kicsit kevésbé feltűnően kérkedne az angol idiómákban való jártasságával. A társalgást folyton mellékvágányra siklatja, könnyedén hárítva Silja és Tuomas témaváltásra irányuló kísérleteit.

Helsinkivel kapcsolatos érdeklődésemben csak eddig jutok:

– És Helsinki?

– Helsinki. Helsinki nem Finnország. Majd én elmondom, mi Finnország. Először is, Finnország erdő és tó. Tó és erdő. Erdő és tó. Tó és erdő. Erdő és tó és tó. – Mika mélyet slukkol a cigarettájából. Látom, hogy Silját és Tuomast majd’ szétveti a méreg, de az estének ebben a korai szakaszában még nem akarnak ökölre menni.

– Nahát – mondom én. – Van a sok erdő meg tó. Van más is?

– De nem számít, hányszor nézel rá, Finnország mindig ugyanaz. Több tó és erdő, mint el lehet képzelni. Finnország elnevezése megtévesztő. Finnországban alig vannak finnek. Lakosság szinte semmi. Na most, képzeljétek el, hogy még öt percig ismételgetem, hogy erdő meg tó, addig, amíg már nagyon idegesítő nem lesz. Na, hát az Finnország. Aki jó megfigyelő, az felfedezhet még pár szaunát meg mobiltelefont is. – Megint beleszív a cigarettába. – És igen, vannak rénszarvasaink meg szúnyogjaink is. A rénszarvas büdös, a szúnyog csíp. Csupa erdő meg tó, nem csoda, ha az ember agya elszáll tőle. Ezért töltöttem az elmúlt öt évet Madridban.

Az útikönyvemben ott a figyelmeztetés, hogy noha a finn társaságkedvelő nép, ki tudnak élvezni egy-egy kiadós hallgatást is, és a közös hallgatás nekik olyan, mint másoknak a közös sörözés. Nem vitás, Mika nem volt ott, ahol az én útikönyvemet írták. Ami pedig a Madridba költözést illeti, egy olyan kis országban, mint Finnország, Mikát nyilván már mindenhonnan kirúgták, ahol berúgott.

Mika váratlanul részeg hallgatásba süpped. Silja és Tuomas arról kezd kérdezősködni, hogy mit érdemes megnézni Londonban. Nálam sokkal tájékozottabbak arról, hogy melyik színházban mit adnak, hol mit állítanak ki, melyik koncertteremben mit játszanak éppen. Én nem nagyon mozdulok ki.

Részben azért nem, mert Londonban semmi nem működik. Semmi. Több mint kétezer évvel ezelőtt Julius Caesar épített egy hidat a Temzén. Az Erzsébet-koriak is építettek egy hidat a Temzén, annak ellenére, hogy olyasmikben hittek, mint hogy az oszladozó trágyából kacsák kelnek ki, és hogy vannak országok, ahol az embereknek csak egy, nagyra nőtt lábuk van, amit ha hanyatt fekszenek, napernyőnek is használhatnak. Ma világszerte sok mérföldnyi hidakat építenek háborgó vizek felett. Az oroszok meg az amerikaiak űrállomásokat konstruálnak, mi meg képtelenek vagyunk áthidalni ötvenlábnyi békés mosogatóvizet a Szent Pál-katedrális és a Tate Galéria között. Késik, túllépik a költségvetést, haszontalanok, nevetségesek – ezek a brit vállalkozások főbb jellemzői.

Néha elképzelem, mit gondolnak az ingázók, akik egy órája állnak a zuhogó esőben, mert a vonatot, amire vártak, immár harmadjára is törölték a második egymást követő napon, csak mert a mozdonyvezető túladagolt, vagy csak nem volt kedve munkába állni, így a várakozók lekésik az orvosi vizsgálatot, amire tíz hónapja vártak, és közben egy nyaralás reményével sem vigasztalhatják magukat, mivel a nagyvárosi lét az utolsó pennyt is kiszipkázza belőlük, és mert az analfabéta rabló, aki megszabadította őket a hitelkártyájuktól, a büntetlenség biztos tudatában önfeledten költekezik a kontójukra, hát elképzelem, mit is gondolnak ezek az ingázók. Nem szívesen gondolok bele ebbe, egyrészt mert túlságosan is lehangoló a gondolat, másrészt mert semmi sem kényszerít rá, hogy belegondoljak. London lehetetlen hely, és hamarosan nem lesz itt senki, csak a befektetési bankárok, a menedékkérők és a turisták. Meg én.

Silja és Tuomas viszont örül, hogy itt lehet. Mika könyörög a pincérnek, hogy ne egyesével hozza neki a Lapin Kulta-palackokat. Megkapja a rekesznyit, és úgy küldi le egyiket a másik után, hogy az ember alig várja, hogy elmesélhesse a barátainak. Délután szétnéztem Helsinkiben, és elgondolkodtam, hogy mik lehetnek azok a fémkeretek a vízpart közelében. Többen is összegyűltek a kereteknél, hogy a fémváz keresztrúdjaira terítsenek valami szőnyegeket, amiket aztán elkezdtek püfölni.

– A szőnyegverés az valami nemzeti sport? – érdeklődöm. A jelek szerint nem az; egyszerűen ez a terület van kijelölve szőnyegpüfölésre, hogy Helsinki polgárai itt porolhassák ki a szőnyegeiket, miközben pletykálnak egyet a szomszédokkal. Silja aztán azt is elmondja, hogy miért állítottak II. Sándor cárnak szobrot a város központjában, a Szenátus téren.

– Az idelátogatók rendszerint nem értik, miért áll egy orosz szobra Helsinki kellős közepén. Mi viszont jól éltünk a cárok alatt. Előnyös alkukat kötöttünk velük. Az alkudozás a finn módi.

Finnország történelmének két nagy fejezete van: balról az egyik népcsoport – a svédek – szorongatta őket, aztán jobbról a másik népcsoport szorongatta őket: az oroszok. A svédek néhány kastélyt hagytak maguk után, meg a svéd nyelvet. Az oroszok nem hagytak hátra semmit, leszámítva pár lepukkant vendéglőt, de időről időre átküldenek néhány farkast meg valamennyi nukleáris hulladékot.

Silja és Tuomas ezután arról kezd vitatkozni, hogy melyikük tud jobban svédül. Silja egy nyáron, tizenhat éves korában átszökött Stockholmba a nyelvet gyakorolni, meg egy kórházban takarítani.

– Egy különleges technikát tanítottak meg nekünk, amivel hatékonyabban lehetett takarítani, mert a bacik egy csoportja különben mindig megbújik a mosdókagylókban, ahonnan egykettőre elszaporodik.

– Mi a titka a svéd kórházi technikának?

– Hogy mindenhol állandóan takarítanak.

Silja részletesen elmondja, hogyan töltötte a napjait munkával és az éjszakáit night clubok látogatásával, és hogy sikerült megcsókolnia a svéd király testőrét. Mintha Silja a korábbi lényét siratná, azt a tizenhat éves lányt, aki sohasem aludt, de biztonságban érezhette magát, mert tudta, hogy van hova hazamennie. Velem egyidős lehet, amolyan harmincasforma, de az a tizenhat éves lány a bátorságával együtt már nagyon mélyen el van temetve. Megértem őt. Én is sok mindent csináltam anno, amit ma már biztos nem csinálnék meg, mert képtelen lennék rá. Mostani képességeimet olyannyira meghaladják azok a régi dolgaim, hogy néha úgy érzem, megcsal az emlékezetem.

– Ugyan, csak azt állította a pasas, hogy a svéd király testőre – erősködik Tuomas. – Éjszakai mulatóban már én is voltam a svéd király testőre. Meg voltam topgun vadászpilóta is.

– Gyengén beszélsz te ahhoz svédül, hogy a svéd király testőre legyél. Maximum a malmői polgármester kutyasétáltatója lehetnél. És igenis megcsókoltam a svéd király testőrét.

Megérkezik a vacsora első fogása: medvetalppástétom, és az íze nagyjából rendben van, bár egy kicsit túl van borsozva. A legkiemelkedőbb tulajdonsága az, hogy medvehús. Egy kicsit nehezemre esik a medveevés: sohasem volt bajom a medvékkel.

– A medve ritkaság, de mégis túl sok van belőle – állapítja meg Tuomas.

– Ne akarj medvével találkozni az erdőben! – teszi hozzá Silja. – Már nem félnek az embertől, urbanizált medvékké váltak. Elrontottuk őket. Már nem aranyos macik. Még egy nyugisabb medvével se akarj találkozni!

Sem Silja, sem Tuomas, sem Mika nem találkozott még finn medvével. Most a medvekontaktus etikettjét kezdik körbejárni. Tettesd halottnak magad, egy tapodtat se hátrálj, énekelj! – ezek a módszerek mind terítékre kerülnek, Mika azonban így vélekedik:

– Tartsd tiszteletben a természetet, és lődd szét a kibaszott medve seggét!

Silja melegen ajánlja, hogy látogassak el a Seurasaari-szigetre, ahol tizennyolcadik és tizenkilencedik századi rusztikus finn házakat csodálhatok meg.

– De légy óvatos! Tele van a hely mókusokkal. Veszélyes mókusokkal.

Mika szájából fröcsög ki a sör.

– A mókus nem veszélyes. Kicsi és piros. Látni, ha jön feléd.