Yasmina Reza

Serge

– részlet –

Fordította: Kiss Kornélia

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Yasmina Reza: Serge, Flammarion, 2021

Copyright © Flammarion, 2021
All rights reserved
Hungarian translation © Kiss Kornélia, 2023

az én Vladichkámnak

Kertész Imrének és Magdának,
kedves barátaimnak

A bègues-i uszoda a húszas-harmincas években épült. Gimnazista korom óta nem voltam uszodában. Úgy emlékeztem, kötelező az úszósapka. Vittem magammal az ouigori gyógyfürdőből maradt sapkámat, megőriztem ugyanis. Mielőtt beléptem volna a zuhanyzóba, egy pasas azt mondta, „uram, így nem mehet be a medencékhez”.

– Miért nem?

– Szövetből van a fürdőnadrágja.

– Mi tagadás.

– De lycrából készült kell.

– Eddig mindenhol ebben a fürdőnadrágban voltam, senki nem szólt egy szót sem.

– Hát pedig itt lycrából készült kell.

– És mégis hogyan szerezzek?

Azt mondja, keressem meg az úszómestert. Elmondom a problémámat az úszómesternek. Egy kicsit fura alak, úgy néz ki, mint azok a pasasok, akik néha az iskolák környékén grasszálnak. Azt mondja, na lássuk, miből élünk. Hoz egy fekete-gesztenyeszín fürdőnadrágot. 56-os méret, Depardieu-nek való. Mondom neki, ez túl nagy. Van kisebb is. Mutat egy zöldet. Bérelni kell, két euró. Mondom, ez jó lesz, szerintem harminc éve ugyanúgy nézek ki.

Beküldöm Lucöt a medencébe. A kabinban levetkőzöm, kezdem felhúzni a fürdőnadrágot, na, basszus, mondom, szerintem ezt még sose mosták ki. Úgy döntök, eltüntetem a farkam. Lehúzom a bőrt, hogy minél kevesebb látszódjon a makkból, aztán szépen összehajtogatom az egészet, hogy eltüntessem. Jó kis klitoriszt csináltam magamnak. Visszaveszem a fürdőnadrágot, olyan, mint egy tok, gondosan elhelyezem benne a combjaim közti részt. Hirtelen valami fehéres és lágy övszerűség türemkedik ki a nadrágból. Ez bizony én vagyok. Kilóg a hasam. Be fogom szüntetni a kenyérevést. És talán a borivást is. Bemegyek a zuhany alá, közben látom, hogy Luc ott pocsol a karúszójával a lábfürdőben. Mi a frászt csinál abban a gombás-miazmás löttyben? A lábfürdő nagyon hosszú, átlépem, mint valami gázlómadár, nehogy beleérjek. Kiszedem a gyereket, persze maradni akar. Az ő szemében ez egy kismedence, szerintem meg a Gangesz.

A vízben úszni tanítom. Kilencéves, az ő korában már tudjon úszni egy gyerek. Mutatom a békaúszást, a víz alattit meg a gyorsat, de tojik rá, játszani akar. Forog ide-oda, vetődik, ugrál, majdnem megfullad. Kiszedem a medencéből, a kiálló fogával olyan, mint egy kis patkány. Nevet. Be nem áll a szája. Ha épp nem mellettem van, mindig jelezni próbálok neki, hogy fogja be. Utánoz, hogy szórakoztasson, kacsingat, cipzár van a száján, mutogatja, de már nyitja is a csőrét, és megy tovább.

Az utcán elmagyaráztam neki, hogyan kell átkelni a másik oldalra. Részeire bontottam a mozgásfolyamatot: MIELŐTT átkelnél, szépen balra nézel, aztán jobbra, majd megint balra. Minden mozdulatomat hallatlanul lassan leutánozza. Abba nem gondol bele, hogy ezeknek a mozdulatoknak bármi szerepük is volna, azt hiszi, a biztonságos átkelés kulcsa az, ha mintegy lassított felvételként kifacsarja a törzsét, és kitekeri a nyakát. Nem érti, hogy erre az autók miatt van szükség, hogy észrevegyük, ha jönnek. Azért csinálja, hogy a kedvemre tegyen. Ugyanez a helyzet az olvasással. Egész jól megy neki, de gyakran mintha nem értené a szöveget. Mondom neki, vedd figyelembe a pontokat, ha látsz egy pontot, megállsz, levegőt veszel. Hangosan ki is próbálja, A legidősebb fiú kapta a malmot, a középső a szamarat, és a legfiatalabb a kandúrt.1 Mondom neki, itt van egy pont…! Megáll az olvasásban. Vesz egy nagy levegőt, majd hosszan kifújja. Amikor újrakezdi, A legfiatalabb az ő kevéske örökségével sehogy sem volt megelégedve, már fogalma sincs senkinek, miről is van szó.

Volt, hogy reggelenként én vittem óvodába, beszaladt az udvarba, nekiállt egyedül játszani. Vonatosat. Ugrándozott, hangosan sihuhúzott, a kis barátaira rá se hederített. Ottmaradtam még egy kicsit, hátrébb húzódva figyeltem a kerítésen át. Senki nem szólt hozzá egy szót sem.

Szeretem ezt a kölyköt. Érdekesebb, mint a többi. Sosem tudtam pontosan, ki is vagyok én neki. Egy időben láthatott az anyja ágyában. Marionnal tartom a kapcsolatot, mert nem akarom elveszíteni a gyereket. De nem hiszem, hogy ennek tudatában van. És talán nem is ez a teljes igazság. Jeannak hívnak. Ez a nevem. Ha a gyerek ejti ki, még rövidebben hangzik.

Vajon az anyja gondját viseli? Marion azt hiszi, ha vesz neki egy csomó mindent, maszkot, zsebkendőt, sebfertőtlenítőt, szúnyogirtót, mittudoménmielleni szert, akkor megvédi az élettől. Mondjuk ebben nagyon hasonlítanak anyámmal. Amikor Serge-zsel elküldött bennünket Corvolba, a nyári zsidó táborba, ezerkilós zsákot vittünk magunkkal. Egy komplett gyógyszertárat. Abban az évben épp viperaveszély volt. Akkoriban mondjuk minden évben viperaveszély volt.

Néhány hete Marion másik férfiba szerelmes. Szerencsére. Ráadásul egy válófélben lévő, leégett férfiba. Mindent Marion fizet, éttermet, mozit, és ajándékokat is vesz neki. Teljesen odáig van attól, hogy a pasas milyen természetesnek veszi a helyzetet. Nem csinál belőle gondot, mondja Marion. Nagyon szabad gondolkodású. Valójában nagyon férfias. Bizonyára, válaszolom.

Marion nagyon fárasztó. Olyan nő, aki mellett egyik pillanatról a másikra dráma lehet bármilyen semmiségből, apró-cseprő dologból. Egyik este például kellemesen megvacsoráztunk valahol, majd hazavittem autóval. Még az utca végére sem értem, máris csörgött a mobilom.

– Megtámadtak a bejáratnál!

– Megtámadtak? Mikor?

– Az előbb.

– Dehát most búcsúztunk el!

– Még alig csuktam be magam mögött a kaput, és már indítottál is.

– És megtámadtak?

– Meg se vártad, hogy becsukódjon mögöttem a kapu, máris kilőttél, mintha minél előbb meg akartál volna tőlem szabadulni!

– Dehogy akartam!

– De igen!

– Ne haragudj. Nem voltam elég figyelmes. Marion, most megtámadtak, vagy nem?

– Na, épp ez a baj veled. Nem figyelsz rám. Tojsz az egészre.

– Ugyan már!

– A bejárati ajtó még be sem csukódott, és te már beindítottad a motort, rám se néztél. Visszafordultam, hogy integessek, de már csak a tarkódat láttam, tíz méterrel odébb!

– Sajnálom. Ugye most nem kezdesz el sírni?

– De igen.

– Hol vagy most?

– Az előcsarnokban.

– Elment a támadó?

– Nagyon vicces vagy…

– Marion…

– Nem látod, mennyire megalázóan viselkedsz? Az ember visszafordul, hogy egy kedves gesztust tegyen, a pasi pedig elhúz, még csak rád sem néz, nem várja meg, hogy épségben beérj az előtérbe, pedig az éjszaka kellős közepén ez a legkevesebb!

– Igazad van. De most már menj föl szépen a lakásba…

– Már csak udvariasságból is!

– Hát persze.

– Lerakjuk a csomagot, és huss! Már húzunk is el.

– Igaz, várnom kellett volna.

– És valami kedves gesztust tenni.

– És valami kedves gesztust tenni, így van.

– Akkor gyere vissza, és csináld.

– De már a Général Houvier-n vagyok!

– Gyere vissza, nem tudok így elaludni.

– Marion, ne gyerekeskedj…

– Nem érdekelsz.

– Marion, most veszítettem el az anyámat…

– Na tessék! Gratulálok, már vártam! Hogy jön ez ide?

Anyám utolsó szava ez volt: LCI.2 Ezt a szót mondta ki utoljára életében. Amikor a borzalmas kórházi ágyat odaállítottuk a lakásában a tévé elé, a bátyám azt kérdezte, akarsz tévét nézni, mama? Anyám ezt válaszolta, az LCI-t. Akkor szállították ki az ágyat, őt pedig belefektettük. Még aznap este meghalt, és előtte már nem is mondott semmit.

Pedig hallani sem akart róla. Egyfolytában kísértette az elektromos ágy. Mindenki erről áradozott neki, hogy mennyire kényelmes lesz, pedig valójában arról volt szó, hogy nagyon alacsonyra kellett hajolnia mindenkinek a nagy családi ágy fölé, amelyben apánk is meghalt, hát megfájdult a hátunk. Anyám már ki sem kelt az ágyból. A rák által tönkretett test minden egyes rezdülése ágyhoz kötötte. Valaki meggyőzött bennünket arról, hogy az elektromos ágy most már megkerülhetetlen. Anyám beleegyezése nélkül rendeltük meg. Hajnalban hozták, két pasas szállította ki, irtó sok időbe telt, amíg mindent beállítottak. A szoba hirtelen megtelt egy sereg elektromos kórházi kütyüvel, Serge meg én azt se tudtuk, hova álljunk nagy hirtelenjében, csak néztünk ki a fejünkből. Amikor a két pasas átrakta anyámat az ágyba, ő csak hagyta, minden ellenállás nélkül. Kipróbálták, hogy működik-e. Anyám csak feküdt ott bambán, karja lelógott az ágyról, és tűrte az abszurdnál abszurdabb beállításokat. Az ágyat ahhoz a falhoz állították, amin Vlagyimir Putyin gepárdot simogatva merengett egy falinaptáron. Anyám ebből a szögből nem látott rá az ablakra, nem látta imádott apró kis kertdarabkáját, csak kimerülten nézett maga elé. Teljesen elveszettnek tűnt a saját ágyában. A falinaptárat az egyik orosz származású házi betegápolótól kapta ajándékba. Anyám gyengéd érzelmekkel viseltetett Putyin iránt, szerinte szomorú pillantása volt. Amikor a szállítók elmentek, visszarendeztük az ágyat az eredeti pozícióba, vagyis szemben az ablakkal, a tévé elé. Viszont arrébb kellett rakni a nagy ágyat. Először a matracot, ami még a régi időkből származott, hihetetlenül nehéz volt, mintha homokkal tömték volna tele. Fogtuk Serge-zsel, ahogy tudtuk, és kiraktuk a folyosóra, közben persze többször elejtettük. Az ágykeretet a szobában hagytuk, nekitámasztva a falnak. Elgurítottuk az elektromos ágyat és benne anyát az ablakkal szembe, a tévé elé. Serge megkérdezte, szeretnél tévét nézni? Odaültünk az ágy két oldalára a konyhai összecsukható székeken. Négy nappal voltunk a karácsonyi vásáron elkövetett strasbourgi terrortámadás után, az LCI az áldozatok emlékére rendezett ünnepséget közvetítette. A riporternő egyfolytában az áhítat szót emlegette, pedig ennek már semmi tartalma nincsen. Majd néhány édességet és festett fadobozt felvillantó vágókép után közölte, hogy az élet visszaköveteli a magáét, bár semmi sem lesz olyan, mint régen. Dehogynem, te hülye picsa, mondta Serge, minden olyan lesz, mint régen. Elég huszonnégy óra.

Anyánk nem szólt többé. Egyetlen szót sem. Nana és a férje, Ramos délután érkeztek. A nővérem a férje vállába fúrta az arcát, és felkiáltott, ó, dehát ez valami szörnyű, ez az ágy! Anyánk még aznap este meghalt, ki sem élvezhette az új szerzemény előnyeit. Annyi viszontagságon ment keresztül a betegsége miatt, hogy a dolgokat valahogy örökkévalónak érzékelte. Az elektromos ágy viszont egyszerűen szavát szegte. A szoba közepére állított monstrum belekergette a halálba.

Mióta elment, a dolgok kizökkentek a rendes kerékvágásukból.

Ezt a szedett-vedett bandát te tartottad egybe, Nagyika, mondta Margot unokahúgom a temetőben.

Anyánk nagyon ragaszkodott a szokásos vasárnapi családi ebédhez. Még azután is, amikor a kis földszinti lakásba költözött a külvárosban. Az apánk életében szokásos párizsi ebédek hangulata mit sem változott, már ami a pánikhangulatot és a magas vérnyomást illeti. Nana és Ramos mindig különleges élelmiszerekkel állítottak be, például levallois-i csirkével, ami nyilván a világ legjobb csirkéje (a hentes személyesen választja ki a baromfiudvarban), vagy levallois-i báránycombbal, ami szintén egyszerűen páratlan. A többi ennivaló, mint a sült krumpli, a zöldborsó, a fagylalt egyenesen a Picard-féle kereskedésből érkezett. A bátyám és a nővérem családostul érkezett, én mindig egyedül. Joséphine, Serge lánya minden második alkalommal jött, és még át sem lépte a küszöböt, már meg akart halni a fáradtságtól. Nana és Ramos fia, Victor konyhaművészetet tanult az Émile Poillot Intézetben, Ramos szerint ez a gasztronómia Harvardja. Vagyis a jövő egyik nagy konyhaművészével volt szerencsénk egy asztalnál ülni. Victor vágta fel a báránysültet, megtapsoltuk a mesteri hozzáértést, anyánk nem győzött bocsánatot kérni a rossz minőségű konyhai eszközök és a gyorsfagyasztott zöldség miatt (mindig is utált főzni, a fagyasztott ételek diadalmenete megváltoztatta az életét).

Sietve ültünk asztalhoz, mintha bérelt helyen ettünk volna, és húsz perc múlva át kellene adnunk a helyet egy japán esküvő násznépének. Semmit nem tudtunk igazán megbeszélni, egyetlen történetet sem tudtunk végigmesélni. Olyan volt az egész, mint valami extravagáns mellékzörej, amelyben a sógorom képviselte az alacsony frekvenciát. Ramos Ochoa olyan ember, aki becsületbeli ügynek tekinti, hogy soha ne engedjen semmiféle erkölcsi nyomásnak, és ezt persze érezteti is mindenkivel. Rendkívül megfontolt, síri hangon képes a legváratlanabb pillanatban megszólalni: oda tudnád nyújtani nekem a bort, kérlek, Valentina, nagyon köszönöm, Valentina. Valentina Serge legújabb barátnője. Ramos Franciaországban született, de a családja spanyol. Mindannyian a Podemosra szavaznak. A nővéremmel elég szegényesen élnek, de nagyon büszkék rá. Az egyik ilyen ebéd alkalmával, a galette des rois3 felszolgálása közben anyám azt mondta: senkit nem érdekel, mi lett a kontrollom eredménye? (Kilenc évvel korábban mellrákot állapítottak meg nála.)

Régebben mindig azzal dicsekedett, hogy két aranyszínű papírkoronát is kap, pedig a pékek csak egyet adnak a süteményhez. A süteményt persze az ebéd elején be kellett tenni a sütőbe. Nehogy Valentina, a mi kis olasz gyöngyszemünk hideg süteménybe harapjon! Nana lerakta az asztalra a félig elszenesedett lepényt, de istennek hála a benne rejlő kis porcelánfigura nem látszott ki belőle. Minden évben összevesztünk, anyám csalt, hogy a kölykökhöz jusson a porcelánfigura, a kölykök pedig jól összevesztek. Egyik évben, amikor nem hozzá került a figura, Margot süteményestül kivágta a tányérját az ablakon. Mostanra viszont már csak felnőttek és öregek jöttünk össze, kivéve Valentina tízéves fiát. A gyerek becsúszott az asztal alá, Nana felvágta a süteményt, Marzio gyerek pedig osztogatta a tányérokat.

– Mi volt a kontrollon?

– Hát, szóval találtak egy foltot a májamon.

Néhány hónappal később ülünk anyánk ágyának szélén a sötét szobában, Serge pedig azt kérdi, hová szeretnéd, hogy eltemessenek, mama?

– Sehová. Baromira nem érdekel.

– Papával szeretnél együtt lenni?

– Még csak az kéne, zsidókkal!

– Akkor hol akarsz lenni?

– Hát nem Bagneux-ben, az biztos.

– Hamvasztassunk el?

– Hamvasztassatok. És ne is beszéljünk erről többet.

Elhamvasztattuk, és Bagneux-ben, a családi Popper-kriptában helyeztük el a hamvakat. Hová vihettük volna? Sem a tengert, sem a vidéket nem szerette. Semmi olyan helyet, ahol a teste a földdel eggyé válhat.

A Père-Lachaise ravatalozójában jó, ha tízen voltunk. A három gyerek, és az unokák. Zita Feifer, anyánk gyerekkori barátnője, aztán Antoninos asszony, a fodrász, aki még az utolsó napokban is eljött, hogy az anyánk koponyájához tapadt néhány hajpihét befesse, és csipesszel kihúzogassa az állán növő szőrszálakat. Ott volt még Serge első felesége, Joséphine anyja, Carole. Zita nemrégen gyógyult fel a combnyaktörésből. Egy temetői alkalmazott elkísérte a lifthez, néztük, ahogyan ácsorog ügyetlenül a botokkal, majd alászáll a halottak szintjére.

Az alagsorban bevezették egy üres terembe, középen kecskelábakon feküdt a barátnője koporsója. Zita alig ült le, amikor hangosan, észérvekkel nehezen levezethető módon hirtelen megszólalt Brahms Ötödik magyar tánca. Tíz perc magány és cigányzene után Zita valahogy elkeveredett az ajtóig, hogy segítséget kérjen.

Én ezalatt csatlakoztam Serge-hez, aki odakint dohányzott egy Audi mellett, amivel a temetésre érkezett.

– Ez meg kié?

– Az enyém.

– Na ne szórakozz.

– Chicheportiche egyik márkakereskedő haverjáé. Azt hihetnéd, hogy sorozatgyártás, pedig versenyautó. Olcsóbb, mint egy Porsche, de ugyanazt tudja…

– Tényleg?

– Chicheportiche vevőket szerez neki, ő pedig időnként kölcsönad egy verdát. V8-as motor, mint a Mustangokban és Ferrarikban. Valójában mintha egy jobbfajta 911-esed vagy egy Panamerád volna. Megvesszük a garázst, irodaépületet fogunk építeni a helyére.

– Azt hittem, már nem üzletelsz Chicheportiche-sal.

– Hát igen, de haverok a montrouge-i polgármesterrel.

– Ja, értem.

– Nézd csak, mit találtam.

Elővett a zsebéből egy négyrét hajtott papírlapot, odaadta. Vékony, kék tintával, szép kézírással írott levél volt, rögtön rá lehetett jönni, ki írta, „Kutyikám, remélem, épségben megérkeztetek, és nem volt nagyon meleg útközben. Találsz egy kis meglepetést a bőröndben, osszátok meg szépen Jeannal. Remélem, számíthatok rátok, és főleg rád, hogy nem eszitek meg az egész dobozt már az első nap! Beraktam egy Ötösfogat-könyvet, és a Mesék a bozótosból és az erdőből-t is. A Mauclerc-kastélyos rész az Ötösfogatból nagyon jó. Legalábbis az eladó azt mondta. Ne felejtsétek el alvás előtt bekenni magatokat Pipiollal, ha megcsíp a szúnyog, és szólj rá a testvéredre, hogy ha leveszi a szemüvegét, rakja be a tokjába. Tudod, milyen kis hebrencs. Érezd jól magad, Kutyikám. Anyukád nagyon szeret.”

Mondom, Pipiol még most is létezik, csak sprében.

– Tényleg?

Serge visszarakta a levelet a zsebébe, és a telefonjában lévő fényképek között kezdett keresgélni. Az egyiknél megállt, a kép alig egy évvel ezelőtt készült, anyánk pózolt rajta, mint valami királynő, a papírkoronával.

– The last pite…

– Gyere, menjünk, várnak ránk.

Az alagsorban lévő aprócska, szűk ravatalozóban Nana lánya, Margot olvasta fel fiatal korára egyáltalán nem jellemző komolysággal a saját írását. „Nagyika, pedig te sosem sportoltál egész életedben, mégis kaphattál egy szobabiciklit, mert az onkológus egy kis mozgást írt elő. Beleegyeztél, hogy tekerj egy kicsit a hálóingedben meg a steppelt mellényedben, azzal a feltétellel, hogy a gyorsasági fokozatot az egyesre tesszük (nyolc a maximum). Felvetted a biciklistartást, amit a tévében láttál a Tour de France-os pasiktól, hát begörbít, kormányra hajol, közben lábaddal a semmiben kerested a pedált. Egyszer épp tök hanyagul pedáloztál, miközben imádott Vlagyimir Putyinodat fixíroztad a falon, én meg kettes fokozatra állítottam a sebességet. Bravó, Nagyika! Nagyon elégedett vagyok veled! Azt mondtad, te vagy az egyetlen, kicsim… Sosem akartál izmos lenni, vagy ilyesmi, és nem is értetted, minek ez az egész a végstádiumban. Nem tudom, hogy ahol most vagy – hol vagy? –, megfelelőnek tartod-e, hogy a szobabicikliről beszélek. Azért beszélek róla, hogy egy kicsit vicces legyek, de főleg azért, mert szeretném, ha emlékeznénk rá, mennyire bátor voltál és alkalmazkodó. És fatalista. Elfogadtad a sorsodat. A fiaid állandóan lehurrogtak, még akkor is, amikor már beteg voltál, szemedre hányták a mániáidat, a nyugtalanságodat, az ízlésedet, a figyelmetlenségedet, az ajándékokat, amiket nekünk csináltál, meg a sok bonbont, te pedig bánatos fejjel hagytad, hadd szidjanak, de te tartottad össze ezt a bandát, Nagyika. Ezt a szedett-vedett bandát te tartottad egybe. Az asnières-i kis kertedben elültettél egy feketefenyőt. Egy tizenöt centis törzsűt, mert az olcsóbb volt. Anya halhatatlannak hiszi magát, mondta Jean bácsi, azt gondolja, hogy háromszázhatvankét éves korában majd szépen ott fog sétálgatni a fenyő körül Margot dédunokájával. Nem tudom, mit fognak csinálni a lakásoddal a gyerekeid, Nagyika, de én elültetem valahová a fenyődet, ahol mindig velünk fogsz sétálni, még ha senki nem veszi is észre.”

Hogy ez a magyar táncok kinek a fejéből pattant ki? Margot épp csak visszaült síró anyja mellé, aki vadul szorongatni kezdte a karját, amikor egy fékeveszett hegedűszóló kis csapatunk idegeit kezdte cincálni. Ki a franc választotta ezt a részt? Anyánk szerette Brahmsot, de a dalszerző Brahmsot. Mögöttem Zita Feifer felkiáltott, na már csak ez hiányzott! Aztán a koporsó a kerekes asztallal megkerülte az emelvényt, Martha Popper pedig kiment egy kis ajtón balra, és köddé vált.

A Père-Lachaise előtt beraktuk Zitát egy taxiba, mi pedig kiültünk a sarki presszó teraszára. Joséphine egyből kiment a mosdóba. Szép idő volt, néha előfordul decemberben. Amikor visszajött, nem volt hajlandó leülni, megsértődött, hogy nincs több hely a napon. Joséphine sminkes, és állandóan túlvakolja magát. Ha megsértődik, a szája olyan lesz, mint egy lefelé görbülő piros paprika.

Nana fel akart állni, hogy átadja a helyét, de Carole nem hagyta.

– Engem nem zavar – mondta Nana.

– Nem neked kell az árnyékba ülni!

A fodrásznő erre azt mondta, ülhet az én helyemre, Joséphine, én nem szeretem a napot.

– Maradjon csak ülve, Antoninos asszony! – rendelkezett Carole.

– Meg se szólaltam! Lehetne, hogy ne mindenki velem foglalkozzon ebben a családban?

– Idegesítő vagy, Joséphine.

– Amúgy is meg lehet fagyni, minek ültünk ki? Nem értem, Nagyika miért hamvasztatta el magát. Azért az elég fura, hogy egy zsidó el akarja magát hamvasztatni.

– Ez volt a kívánsága.

– Hát azért ahhoz képest, hogy a családja mit állt ki, elég fura, hogy valaki el akarja magát hamvasztatni.

– Hagyd már abba a nyávogást – mondta Victor.

Joséphine csak álldogált tovább, és göndör hajfürtjeit csavargatta.

– Elhatároztam, hogy idén elmegyek Oszvitzba.

– Hát azt sajnos bezárták.

– AUSCHWITZ! – kiáltott fel Serge. – Oszvitz! Tisztára, mint a gojok! Tanuld már meg rendesen kiejteni! Auschwitz! Auschhhhhwitz! Sssss!

– Papa!

– Mindenki téged néz – mormolta Nana.

– Nem fogom hagyni, hogy a lányom Oszvitzot mondjon! Hol tanulta ezt?

– Rám ne nézz! – mondta Carole.

– Na tessék! Megint megsértődött!

– Jo, legyél már intelligensebb apádnál – próbálkozott Nana, miközben Joséphine elkezdett utat törni magának a járda felé.

– A nevelésem csődje! Most hová megy ez a gyerek? Joséphine, hová mégy? Kifizettem neki egy csomó pénzt a sminkes tanfolyamra, látjátok, mire megyünk vele, erre most Auschwitzba akar menni, mi lelte ezt a lányt?

Amikor Joséphine eltűnt a Magenta tér egyik épülete mögött, Carole felállt, hogy utánarohanjon.

– Nem tudnád egyszer a büdös életben békén hagyni?

– Dehát ilyen! Egész nap csak morog.

Ramos a mély hangján megkérdezte: – Nagyon szennyezi a levegőt, ugye?

– Miről beszélsz?

– Az Audiról.

– Ja, nagyon.

Ma reggel, ahogy épp átkeltem a Pierre Lerasé utcán, észrevettem a párizsi köztisztasági hivatal zöld kocsiját, pontosabban egy seprűvel és öntözőberendezéssel felszerelt kis Renault Estafette-et. A kormánynál pedig a saját sógorom! Közelebb megyek. A rövid, kérdésekkel teli mozdulat során gyorsan megvilágosodtam: Ramos Ochoa nevezetű sógorom nem elégedett meg azzal, hogy a munkanélküli-segély mellett többrendbeli határozott idejű munkái mellé – nem beszélve a feketén végzett számítógép-javításokról – talált magának egy diszkrét vasárnapi állást, amely vidám elfoglaltság, ráadásul csak jogosítvány szükségeltetik hozzá. Tennivalói ellenére is számlálhatatlan szabadidejében zsenikém csak beszivárgott egy általunk eddig nem ismert, titkos hálózatba, hogy feljebb tornássza majdani nyugdíját! Ramos finom megfontoltsággal vezette járművét, és az Estafette vezetőfülkéjében tanúsított önhittsége igencsak emlékeztetett vasárnapi viselkedésének szokásos túlzásaira. Közelről persze már nem Ramos Ochoa ült az autóban. De a kép olyan meggyőző volt, hogy onnantól kezdve ez is beleépült a róla alkotott elképzeléseimbe.

Ugyan Ramos Ochoa csak mellékszereplője a történetnek, mégis szívesen beszélek róla. Mert ki tudja, hátha egyszer csak – számos mellékszereplő mintájára – mégis kiemelkedő figura válik belőle. Egyébiránt nem tagadom, legszívesebben folyton behúznék neki egyet.

Kezdetben kedves, derék fiúnak tűnt. Rendszergazda volt az Unilevernél (ahonnan aztán kirúgatta magát), anyja háztartási alkalmazott volt, apja az építőiparban dolgozott; hát mit mondhattunk volna? Apánkat semmiféle haladó duma nem érdekelte, és nyíltan a kapcsolat ellen foglalt állást. A puszta gondolat, hogy az ő kis szeme fénye, Anne Popper egy isten tudja, melyik kantábriai faluból szalasztott ibérrel adja össze magát, teljesen tönkretette. Lányát luxustyúknak tekintette – ez az ő szájából egyszerre hangzott kritikus és büszke felhanggal –, és képtelen volt felfogni, hogy egy Ramos Ochoa, aki nemrégen még mezítláb zabálta a nyers hagymát a tűző napon, hogyan is érhetne fel az ő Anne-jához. Természetesen nem értettünk vele egyet. Akkoriban még a boldogság volt a divat, nem a régi patriarchális értékek. A boldogság nemcsak irigyelni való dolog volt, de minden filozófia alfája és ómegája. Lehetséges, hogy apám ebbe halt bele. Egy évvel azután, hogy Ramos Ochoa, félénken Nana kezét fogva felbukkant a Pagnol utcában, apámat elvitte a vastagbélrák.

Manapság sokat gondolok arra, talán Serge és én addig kínoztuk és gyötörtük finoman Nanát, hogy végül Ramos Ochoa lagymatag karjaiba üldöztük. Csak a mindenható tudja, milyen könyvbe írják fel a gyerekkori ügyeket. Amikor a rádióban azt hallom, hogy ilyen meg ilyen katasztrófa történt, és hatvanas emberek az áldozatok, arra gondolok, jó, ez szomorú, de ezek az emberek már végigélték az életüket. Aztán meg arra gondolok, hát hiszen ez a te évjáratod, öregem, vagy majdnem a tiéd, és Serge-é meg Nanáé. Nem is gondoltad volna, mi? Anyám éjjeliszekrényén volt egy fénykép, hárman kuporgunk széles vigyorral, összeölelkezve egy talicskában. Olyan az egész, mintha szédítő sebességgel löktek volna bele bennünket, aztán meg kiöntöttek az időbe.

Nem tudom, minek köszönhetően őriztük meg ezt a testvéri őscinkosságot, nem hasonlítottunk egymásra, és nem is nagyon voltunk összenőve. A testvéri szövetség szálakra bomlik, szétmállik, és csak egy vékony szentimentális vagy konformista szál tartja össze. Tudom jól, hogy Serge és Nana már hosszú ideje a felnőtt emberiség táborát gyarapítja, ahogy talán én is oda tartozónak vélem magam, csakhogy ez felületes percepciója a dolgoknak. Valójában én még mindig a középső gyerek vagyok, Nana még mindig a szülők Kislánya, az elkényeztetett majom, ugyanakkor háborús játékaink állandó mellékszereplője, a rabszolga, a japán fogoly, az áruló, akit késsel jól leszúrtunk – közös szobánkban ő sosem lány volt, hanem tizedes vagy mártír –, a bátyám pedig még mindig a Legidősebb, az állszíjas katonai sapkás vezér, aki mosolyogva néz szembe a halállal, és mindent egy lapra tesz fel, mint Dana Andrews, én meg követem, nekem nincs is személyiségem, ha a Legidősebb azt mondja, piros, én is azt mondom, piros. Nekünk nem volt tévénk, de Maurice kuzinnak volt. Maurice kuzinnak hívtuk, de valójában apám távoli kuzinja volt az orosz ágról. Szüleinken kívül ő volt az egyetlen családtag, akit jól ismertünk. Serge és én vasárnaponként elmentünk hozzá a Raffet utcába, és ájulásig amerikai filmeket néztünk. Egy üveg Coca-Colával és egy szívószállal leheveredtünk a képernyő elé, és a Merrill’s Marauders-t néztük, amit imádtam, vagy westerneket. Sokáig úgy képzeltem, hogy az indiánoknak csakis rossz dolgokon jár az eszük, meg azon, hogy megskalpolják a nőket. Ki kellett várnom Alan Laddet és Richard Widmarkot, hogy értékelni tudjam a rézbőrűeket. Aztán Maurice elvitt bennünket a Champs-Élysées-re. Volt neki egy teveszőr kabátja, hozzá prémsapkája, meg isteni atlétatermete. Legszebb emlékünk Richard Fleischer Vikingek című filmje volt a Normandia moziban, félelmetes egy film Kirk Douglasszel (orosz zsidó!, mutatott rá Maurice kiabálva, amikor Kirk feltűnt a vásznon), meg a fiatal Tony Curtisszel. Ma már tizenkét éven felülieknek való volna. Akkoriban még nagyon ki voltunk éhezve a képekre, úgy jöttünk ki a moziból, mintha valami új és hatalmas tájat fedeztünk volna fel. Ha valami, hát ez volt testvériségünk összetartó ereje. A dzsungel mindenféle vízeséssel, partraszállások, ejtőernyőzések, áldozatbemutatások, na meg a felpeckelt szájú Nana és a burmai pokol, egyszóval – mielőtt az erotika megkísértette és felkavarta volna gyermeki tisztaságunkat – ez a sok-sok dicsőség és szenvedés van amögött, ahogyan szorosan egymás mellett kuporgunk a talicskában.

Luc időnként Istenről kérdez. Nem azt mondja, Isten, azt mondja, az Isten. Az Isten miért nem akarja, hogy hazudjunk? (Megpróbáltam válaszolni, de belegabalyodtam.) Együtt nézegetjük a térképeket. Meg van őrülve a térképekért. Domborzati térképek, autóstérképek, minden jöhet, még a közigazgatási térképek is. Szereti a folyókat, magyarázom neki a vízirányokat. Magyarázom neki, hogy a Souloise folyó a Drac folyóba ömlik, az pedig az Isère-be.

– És az Isère hová ömlik?

– A Rhône-ba.

– Hát a Rhône?

– A tengerbe.

Fogalmam sincs, látja-e maga előtt a sok folyót, ami beleömlik valahova. Tudja, hogy kábeleket tanulmányozok, amik elektromosságot szállítanak. Tudni akarja, hogyan találom meg az elektromosságot. Vázlatokat rajzolok neki tűzzel, széllel, vízzel. Megmutatom neki, hogyan lesz az elsődleges energiaforrásokból másodlagos, lerajzolom a turbinákat, a rotort, a sztátort, meg azt is, ez az egész hogyan hoz létre mágneses mezőt, amiből aztán elektromos áram lesz. Órákon át ismételgeti, hogy rotor/sztátor/rotor/sztátor/rotor/sztátor, közben ingatja ide-oda a fejét, köröz a karjával. Egyik nap egy csatornafedél előtt a következő táblát találtuk: Itt kezdődik a tenger. Mondom, bizony, ezért is nem szabad hagyni, hogy az emberek beledobják a csikket meg a többi szemetet.

– De tényleg itt kezdődik a tenger?

– Aha.

Veszek neki faépítőt. Városokat épít bekötőutakkal, hidakat, silókat, erdőket, világítótornyokat. Vezetékoszlopokat épít egymásba fonódó huzalokkal, amiket aztán elvezet a föld alá, mert a városi elektromosságot egyfajta pókhálóként írtam le neki. Mialatt ide-oda rakja az elemeket, zajokat produkál, dúdolgat. Megvan a kis zuga a lakásomban, és sosem rombolom le, amit épít. Időnként, amikor nincs nálam, elemzem a makettet, és azt mondom magamban, nahát, ide jó volna tenni egy sorompót. Fogok egy-két földön heverő építőelemet, és csinálok belőle sorompót. Amikor Luc megint nálam van, néha akár egy hónap is eltelik, csak összeráncolja a szemöldökét, és azonnal felszámolja, amit építettem. Fejembe vettem, hogy összeismertetem Valentina fiával, Marzióval. Nem a legjobb időszakot választottam, ugyanis Valentina kirúgta Serge-t, és nem áll vele szóba. Félek, nehogy rosszul manőverezzek az adott kontextusban. Luc minden játékot szeret, amiben szemben állunk egymással. Például a sakkot. Csakhogy a játékszabályok nem érdeklik. Boldog, ha előveheti a sakktáblát, kényelmesen elhelyezkedhet a széken velem szemben, és kirakosgathatja a figurákat. Elmagyaráztam neki a lépéseket, ő pedig szereti azt játszani, hogy sakkozik. Ezt persze egy vele egykorú gyerekkel, mint amilyen Marzio is, nem tudná megcsinálni. Marzióban nagy a versenyszellem. Nagy akar lenni, meg akarja mérettetni magát. Azt hiszem, jót tenne Lucnek, ha ilyen gyerekkel barátkozna. Láttam, hogy a parkban sokszor milyen szomorú. Odamegy a többi gyerekhez, de azok észre sem veszik, mintha láthatatlan volna. Túlságosan félénk. Elsős korában volt egy tanító nénije, akit mindig átölelt. Csak úgy. A nő elmesélte Marionnak, és elkezdett sírni, annyira magával ragadták az érzelmek. A tanítónő azt mondta, Lucnek van egy kis beszédproblémája, és szórakozott. Ha a gyerek nehézségeiről vagy elmaradásáról beszélt, mindig csak azt mondta, szórakozott egy kicsit… … …

Jegyzetek

1 Részlet Charles Perrault Csizmás kandúr című meséjéből, fordította Kemenczky Kálmán.

2 LCI: La Chaîne Info, francia hírcsatorna.

3 Mandulás sütemény, melyet a franciák hagyományosan vízkeresztkor fogyasztanak; szokás szerint babszemet vagy egy kis porcelánfigurát rejtenek el a mandulakrémben, aki megtalálja, az lesz aznap a király vagy a királynő.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Darvasi Ferenc
Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Árvai Judit
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 359 2

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL