Vanessa Fewings

MEGIGÉZ

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Enthrall Him (Enthrall 2#)

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © 2014, Vanessa Fewings

Hungarian Translation © Alföldi Zsófia, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635801480

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A baglyocskáknak

„ Bármi is okoz éjszakát a lelkünkben, csillagokat hagyhat.”

Victor Hugo

1. fejezet

Sóvárogtam utána.

Pedig nem is volt messze.

Cameron magángépe még nem szállt fel, de akár úgy is lehetett volna. A szívem lélegzetelállító magasságokban szárnyalt.

Az ijesztő ismeretlenben.

Izgalommal és idegességgel vegyes zűrzavar gombolyag voltam az elmúlt két hétben kibontakozó események miatt, és még mindig azt próbáltam megérteni, hogyan kerültem végül egy Londonba tartó repülőgépre. A fényes faszegély, a sima króm és a krémszínű bőrülések hangsúlyozták az utazás luxus körülményeit. A körmöm rovátkákat hagyott a kartámaszon, amit próbáltam ledörzsölni.

Szemmel láthatólag elvesztettem a talajt a lábam alól. Éles nyelvem elnémult.

Larissa, a csinos harmincas légikisasszony barátságos mosolya mögött hitetlenkedő arckifejezés ült. Megpróbált rájönni, hogy egy roppant tiszteletben álló pszichiáter miért bolondul egy olyan lányért, mint én. A farmerem és kasmír pulóverem elég elegáns volt, de önfejű szőke fürtjeim különösen makrancosak voltak ezen a reggelen, amitől ziláltnak éreztem magam. Kusza frizurám világosan visszatükrözte a fejemben uralkodó zűrzavart.

Larissa homlokán elmélyültek a ráncok, mintha komoly gondolatokat szentelt volna  gyémántberakásos nyakörvemnek. Eltűnődtem, vajon tisztában van-e a jelentésével.

Nem sokkal a fedélzetre lépésünk után Cameron a lábam elé térdelt, meglazította a papucscipőmet, hogy kényelmesen érezzem magam. A hüvelykujjával végigcirógatta a kolibri tetoválást a bokámon.

Pezsgőért ment, de előtte a kezembe adott egy hűtött kelyhet. Uralkodtam magamon, hogy ne ne döntsem le azonnal, és magamhoz öleltem a Camerontól kapott kispárnát.

Korábban csak egyszer repültem, a szülővárosomból, Charlotte-ból Los Angelesbe. A visszautam a túlélésről szólt. Richard Booth egy elegáns Palos Verdes-i szexclub igazgatóhelyettese volt, és én egyenesen a volt titkára leszállópályáján landoltam, és  valahogy a Chrysalis igazgatójának Cameron Cole-nak az igazgatói asszisztensévé léptem elő.

Cameron nem csak a főnököm volt. Múlt éjszaka érvényesítette mesteri jogait, és birtokba vette a tágra nyílt szemű, és teljesen nyilvánvalóan újonc alávetettjét, vagyis engem. A hideg futkározott a hátamon a várakozástól, hogy megtudjam, pontosan mit jelent ez.

Larissa azonnal kiszúrta rajtam az önbizalomhiány jeleit, és kíváncsian felvonta a szemöldökét. Felszegett állal nyújtotta át a szalvétát, egyértelműen jelezve, hogy ez a lelenc kinézetű huszonegy éves a rangján aluli.

A Cole Tea birodalom leendő örököseként dr. Cole több volt reneszánsz embernél. Amerika egyik legkapósabb agglegénye volt. Ráadásul a világ egyik legnagyobb BDSM ingatlanának a tulajdonosa, és akkor még csak a Cameron nevű rejtély felszínét kapargattuk. Egy egészen új szintre emelte a leleményességet, és én első kézből tapasztalhattam meg, hogyan akadt el körülötte az emberek szava.

Ami Larissát illeti, reméltem, hogy ő nem ilyen elvarázsolt állapotban biztosította az ajtókat felszállás előtt. Ha nem kerültem volna magam is teljesen Cameron hatása alá, megkértem volna, hogy vegyen vissza egy kicsit.

Cameron a pilótafülke előtt állt, és a pilótával beszélgetett. Fesztelenül viselkedett, mintha ez csak egy átlagos nap lett volna, és nem lettünk volna útban London felé. Higgadtan állt a kifakult farmerben és pulóverben, koromfekete haja keretezte csinos arcát, gesztenyebarna szemét szívdöglesztő nevetőráncok vették körül, amikor rám nézett.

Fura dolgokat művelt a testemmel. A mellkasom bizsergett, és szédelegtem. Kába voltam a várakozástól, igyekeztem másfelé nézni, kikukkantottam az ovális ablakon, és azon tűnődtem, hogy reagál majd Richard, amikor felszáll a gépre.

Richard, az én gyönyörűséges, töprengő barátom, akivel most Malibuban élek egy tengerparti ingatlanban. Miután az apja helybenhagyta a város pénzpiacait, a menyasszonya pedig öngyilkos lett, ő megtört szívvel otthagyta New Yorkot, és felhagyott a tőzsdei tevékenységgel. Az apja bűnügyi fortélyai ügyfelek ezreinek a pénzügyeit tették tönkre, köztük Richard családjáét is. Richard nem volt többé a Keleti part kedvence, így Los Angelesbe repült, hogy elkerülje a tömeg megtorlását.

Cameron pszichológiai kiválósága nélkül Richard még mindig gyászhuszár lenne. Mielőtt megismert, gyakran kacérkodott a veszéllyel, hétvégenként ejtőernyős műugrást hajtott végre vagy együtt úszott a cápákkal, vagy, amit az összes közül a legjobban utálok, hevederes biztosítás nélkül mászott hegyet. Mindez nyilvánvalóan segített lecsöndesítenie az elméjét.

Pont azért mutattak be Richardnak, hogy kizökkentsem a búskomorságból, és távol tartsam halálmegvető kalandjaitól. A sors iróniája, hogy a legjobb barátja, Cameron gyámsága alá kerültem, aki playboy világuk kellős közepébe csábított.

És a repülőjére.

Cameron, a férfi, aki jókedvében képes megváltoztatni a történelmet. Készségesen repültünk bele a lángba. Megperzselt szárnyunk miatt irányt változtattunk, és rátaláltunk a szabadságra, amely után a lelkünk sóvárgott. Richard átadott engem Cameronnak, mert tudta, hogy csak tőle kaphatom meg azt, amire szükségem van. Az egyedülálló terápiát.

Richard arra számított, hogy egy jól képzett alávetettet kap vissza, ezért mardosott a bűntudat. Elárultam őt. Úgy volt, hogy végül visszatérek hozzá, és folytatjuk az életet, amit elterveztünk.

A szívemre szorított kézzel próbáltam enyhíteni a bizonytalanság fájdalmát.

A Camrontól való elválás vészjóslóan közeledett.

Elővette az iPhone-ját.

– Helló Baxter, hogy van? – Cameron mélyen lehajolt, és kikukkantott az ablakon. – Igen, fantasztikus. Felfogtam. Nagyszerű játékszer. Nézze, elnézést, hogy így magára török, de egy barátom épp a hármas terminál felé tart. Igen. Így van, a harmincegyes kapu. Richard Booth. Emlékszik Richardra? Ide tudná hozni? Köszönöm. Boeing 727-es. Adja át az üdvözletemet Deidre-nek. Hogy megy Randall érettségije? – Pár perc alatt képbe került, és lenyűgöző módon vette igénybe a protekciót, aztán visszacsúsztatta a telefont a zsebébe és a pilótához fordult. Ott folytatták
a beszélgetést, ahol abbahagyták.

Magam alá húztam a lábamat, összefontam a karomat, tartottam Richard reakciójától. A Chrysalis előtt láttam utoljára, amikor azt követelte, hogy szálljak ki a kocsiból. Pár pillanattal később Cameron elhajtott, és én még mindig az autóban ültem.

Nagy levegőt vettem, és azzal nyugtattam magam, hogy Cameron képes kezelni Richard dühét. Bár miután elrabolt Richardtól és egy éjszakára együtt szálltunk meg a L’Ermitage-ban, neki is szembe kell néznie Richard vérmérsékletével.

Nem kellett megcsípnem magam, hogy elhiggyem, ez az egész őrület igaz. A körmöm a tenyerembe mélyedt, és fókuszban tartott. A kaland végén rám váró szívfájdalom ellenére megpróbáltam belekapaszkodni a legjobb tanácsba, amit kaptam. Élj a pillanatnak. Ironikus módon épp Camerontól származott.

Még mindig ámulatba ejtett, hogy egy ilyen okos fickó egyúttal a huszonegyedik század legkirobbanóbb külsejű férfija díját is elnyerte. Na és az a mosoly.

Amelyet most a feljárón közeledő alakra villantott.

Richard berontott a fedélzetre, csupa szőke tincs és napbarnított bőr, önelégült vigyora nem tükrözte a fájdalmat, amelyen keresztül ment. Ha a barátnődet helybenhagyja a legjobb barátod, az ébreszt haragot? De Richard csak megölelte Cameront, és barátságosan, halkan, laza testtartással beszélgettek. A testbeszédük kedvességre utalt.

Richard arca felderült, amikor észrevett.

Felugrottam a helyemről, odaszaladtam hozzá, és a mellkasába temettem az arcomat.

A homlokomat puszilgatta, és könnyedén hátratolt.

– Úgy tűnik, Londonba utazol – kiáltotta talán kicsit túl vidáman.

– Igen – válaszoltam, elöntött az izgalom küszöbönálló rosszallása miatt.

– Ezt Lance művelte veled? – végigsimított a hüvelykujjával az ütés nyomán az ajkamon.

Megrándult az arcom az érintésére.

– Sajnálom a tegnap estét. Nem tudtalak megmenteni tőle. – Feszültté vált az arckifejezése. – Micsoda felfordulás. Bocsáss meg. Seggfej vagyok. Elcsesztem.

– Nem te tehettél róla.

– De igen, Mia.

– Az sem javított a helyzeten, hogy behúztam neki egyet – szólalt meg Cameron.

– Én szerveztem az aukciót – vádolta magát Richard. – Veszélybe sodortalak, Mia.

Cameron barátságos arccal, együttérzően bólintott, elhúzta a száját, mint mindig, amikor valamelyikünk elfuserált valamit.

– Lance túl erős volt – mondtam. Kísértett az előző este, amikor eladtak a legnagyobb licitet kínálónak.

Az alávetettek jótékonysági árverése kudarcba fulladt.

Lance Merrill, a Chrysalis oroszlánbarlangjának egyik félelmetes tagja milliódolláros árajánlatot tett rám, pedig tudta, hogy Richardnak kellett volna engem elnyernie. Lance túl komolyan vette az egészet. A zűrzavar közepette kivonszolt a bálteremből. Ha Cameron nem ment meg, a jó ég tudja, hová visz.

Végigfutott a hideg a gerincemen.

Richard a  kezébe temette az arcát, mintha az ő szeme előtt is újra lejátszódna a jelenet.

– Én nem hibáztatlak – kisimítottam az arcából egy akaratos hajtincset. – Minden olyan gyorsan történt.

– Gondom lesz rá – ígérte.

– Lance még mindig dühös? – kérdeztem.

Richard meglepetten nézett rám. Cameron finoman megrázta a fejét. Ezt a néma kommunikációt már nagyon is jól ismerem. Hosszú barátság során alakult ki.

– Mi folyik itt? – kérdezem riadtan.

– Ez mi? – bámul Cameron a sminktáskára Richard kezében.

– Ó, igen. – Richard felém nyújtotta a táskát. – Bocs, a fogkrémedet elkobozta a Közlekedésbiztonsági Hivatal.

– Hello Kitty-s sminktáskád van? – hitetlenkedett Cameron.

Richardot szórakoztatta a megrökönyödése.

– Vettem neki egy Louis Vuittont, mégis ezt használja. Láttad volna, hogy nézett, amikor hazavittem neki.

Elhúztam a cipzárt és belekukkantottam, örömmel láttam a a fogamzásgátló tablettáimat, a fésűmet, kefémet és tartalék rúzsomat.

– Ennek érzelmi értéke van. Bailey-től kaptam a szülinapomra.

– Elragadó – jegyezte meg csípősen Cameron. – Majd Londonban veszünk neked egy újat.

– De én ezt szeretem.

Larissa, aki túlságosan is élvezte a beszélgetésünket, begyűjtött egy alfahím szemöldökráncolást Camerontól. Gyorsan elsietett a pilótafülke irányába.

– Két percetek van – mondta Cameron. – Mindjárt indulunk. – Végigment a folyosón.

– Te nem jössz velünk? – ragadtam meg Richard kezét.

– Üljünk le.

– Scarlet nem tud Winstonra vigyázni? – Leültem mellé, és a kezét szorongattam.

– De, persze. Mindig készen áll a kutyafelvigyázásra.
De el kell intéznem néhány dolgot. Sürgős ügyek.

– Mifélék?

Richard tekintete követte Cameront a folyosón.

– Még mindig haragszol rám? – feszegettem.

– Miért haragudnék?

– A tegnap este miatt. Cameron elrabolt a Chrysalisból.

– Nem hagytam neki más választást.

– Lance miatt? Cameron elintézte. Megmondta Lance-nek, hogy többé nem a Chrysalis tagja. Vége.

Richard a homlokát ráncolta, és benyúlt a zsebébe.

– Elhoztam a telefonodat. De ne kapcsold be. – Odaadta. – Semmiképp, amíg Cameron nem ad rá engedélyt.

– Tudom, hogy a gépen nem szabad használnom.

– Egyelőre maradjon kikapcsolva.

– Sajnálom – mondtam. – Én nem akartam, hogy ez történjen. Cameron kiképzett engem, te meg összerúgod vele a port.

– Mi nem vesztünk össze.

– És a tegnap esti vitátok? A telefonban?

– Kiabálunk egymással, és másnap újra a legjobb cimborák vagyunk. Nos, én kiabáltam vele. Ezt így szoktuk. – Huncutul felvonja a szemöldökét.

Richard tényleg magabiztosnak tűnt.

Minden olyan gyorsan történt. Átadott Cameronnak kiképzésre a zsenialitása miatt, amivel képes felszabadítani a fájdalmas titkokat, és ez a hevesség megbabonázott.

Richard nyugodtan ült, mintha semmi szokatlan nem lenne abban, hogy a barátja elrabol, és aztán folytatja, bármi legyen is ez.

Az egésznek nem volt semmi értelme.

– Valami baj van – suttogom.

– Csss – Richard begörbített ujjakkal végigsimított az arcomon. – Kérlek, lazíts. Élvezd az utazást.

Nehéz a szívem, amiért itt hagyom.

– Szeretnék tőled valamit. – Az ujjai a karkötőm szélére vándoroltak. – Ez új. – Végighúzta a hüvelykujját az apró gyémántokon. – Mikor szerezted?

Richard tudta. Láttam rajta. Én soha nem vettem ilyen drága dolgokat. A szemembe nézett.

– Ezt nem kellene levennem.

A finom karkötőt Camerontól kaptam első éjszaka, amikor megadtam neki magam a Beverly Hills-i lakásban.
Az az este tele volt érzéki felfedezésekkel, és megszédített.

Elvörösödtem, megpróbáltam valami másra gondolni.

Az a homályosan megvilágított hálószoba. Cameron lovaglóülésben magára húzott. Az a szörnyű feszülés vakító gyönyörré alakult át. Semmihez sem hasonlító, féktelen eksztázissá. Cameron tenyerébe sikítottam az orgazmust.

Aztán még egyszer élveztem.

Pár perccel később én még erotikus ködben ringatóztam, és Cameron a csuklómra csatolta a karkötőt. Csak most értettem meg a kisajátító gesztust. Mintha a nyakpánt nem lett volna elég.

Richard a csuklómon matatott, ki akarta csatolni a zárat.

Cameron nagy léptekkel visszatért a folyosón, élénksége jelezte, hogy lejárt az időnk. Észrevette, min babrál Richard, és összevonta a szemöldökét.

Eltört.

A lánc Richard tenyerén pihent.

– Sajnálom… én…

– Majd én elintézem – nyújtotta Cameron a kezét az ékszer felé.

Richard zsebre vágta a karkötőt.

A csuklómat simogattam.

– Miért nem jössz velünk?

– Pár nap múlva utánunk jön – szól közbe Cameron. – Elhoztad a telefonját?

Richard elvette tőlem, és felmutatta.

– Shay ellenőrizte, nincs-e rajta rosszindulatú szoftver. Nincs nyoma klónozásnak.

– Rosszindulatú szoftver? – kérdeztem vissza.

Cameron tett egy lépést előre.

– Majd én elteszem.

Jézusom, ezek a pasik aztán tényleg irányításmániásak.

Cameron a kabátzsebébe dugta a telefonomat.

Hirtelen megjelent Larissa.

– Uram, indulnunk kell.

Richard megfogta a kezem.

– Légy jó. Engedelmeskedj Cameronnak. Mindig maradj mellette. – Kényszeredetten elmosolyodott. – Jó mulatság lesz. Három nap múlva találkozunk.

Larissa előre lépett.

– Uram, még egy perc, és maga is velünk jön Londonba.

Richard magához húzott és megcsókolt, örültem az érintésének az ajkamon, a sebem ugyan sajgott, de nem bántam.

Elhúzódott és a szemembe nézett.

– Ígérem, Mia, gondoskodom róla, hogy biztonságban hazatérhess.

2. fejezet

Los Angeles távoli sziluettje elmaradt mögöttünk.

A gravitáció belepréselt a székbe, néztem az összezsugorodó földet, és gondolatban felidéztem Richard szavait, amelyek úgy kattogtak bennem, mint egy rémálom.

„Gondoskodom róla, hogy biztonságban hazatérhess.”

A baloldalamon ülő Cameron kezét szorongattam.
Az ablak mellett ültem, így élvezhettem a tájat. Camron ölében a Time Magazinnal túlságosan is nyugodtnak tűnt, mintha a felszállás nem lenne rémítő kaland.

– Ha megengednéd, hogy használjam a mobilomat rágugliznék a klónozásra és a rosszindulatú szoftverre – fordultam hozzá. Megszorítottam a kezét, hogy felhívjam magamra a figyelmét. – Biztonságos hazatérés?

– Várd meg, amíg fent leszünk. – Lapozott egyet, és szemmel áthatóan jól szórakozott egy csúcstechnológiás zseni cikkén.

– Már fent vagyunk – pillantottam ki az ablakon.

– Majd ezer méteren.

Összevontam a szemöldököm.

– Az a repülési magasság. Kevésbé leszel feszült.

– Én nem vagyok feszült.

– Ha ennél jobban szorítanád a kezemet – a másik kezével lapozott egyet –, akkor nyílt törést szenvedek.

– Hol a hányózacskó?

Nagyot sóhajtott, és rám nézett.

– Van egy probléma a Chrysalisban, és Richard elsimítja.

– Mi köze ennek az én kib… mobilomhoz? Az ember azért nem kapcsolja be a mobilját, hogy ne tudják lenyomozni.

– Csak én káromkodhatok, emlékszel?

– Én csak azt mondtam, kib…

– Kibaszottra gondoltál.

Az ő szájából rohadt szexisen hangzott.

Szeretet-gyűlölet kapcsolaton alapult a hatalma fölöttem, amit a lelkem helytelenített, ugyanakkor függővé tett.

Larissa felbukkant egy tálcával, rajta két pohár jeges vízzel.

– Óhajt még valami más italt, uram?

– Köszönöm – vettem el az egyik poharat.

– Egyelőre elég a víz – mondta Cameron. – Köszönöm, Larissa.

– Hölgyem? – fordul hozzám Larissa – És önnek?

– Én kérek még egy pohár pezsgőt,

– Miközben nem érzed jól magad? – érdeklődött Cameron.

Larissa eltűnt a széksorok közti folyosón.

– Az ő számára biztonságos, hogy itt sétálgasson, de neked nem az, hogy elmondd, mi folyik itt? – vetettem fel.

– Lance Merril – böki ki Cameron –, az a féktelen úriember, akinek volt szerencséje megvenni téged az aukción, még mindig azt hiszi, érvényes a tranzakció.

– De te megmondtad neki.

– Ami őt illeti, még mindig az övé vagy.

– De ott az a sok bizonyíték ellene a kezedben, amivel megvédhetsz, nem? A dokumentáció, amivel Dominic bizonyíthatja, hogy Lance sikkasztott az ügyfeleitől.

Cameron becsukta a magazint.

– Ma reggel Lance visszafizette az alapokat a központi számlára. Tisztázta magát.

– Ami mit is jelent?

– Megsemmisítette az ütőkártyánkat.

Larissa megjelent a tálcával, rajta a pohár pezsgőmmel. Felém nyújtotta.

– Köszönöm – mondtam.

Noha még csak délelőtt tizenegy óra volt, belekóstoltam, és élveztem, hogy úgy utazgatok, mint az elit, bár soha nem fogok hozzászokni. Hatalmasat kortyoltam, és a buborékok az orromba mentek.

– Frissen sült süteményt? – kínált Larissa.

– Nem, köszönjük – legyintett Cameron.

A nő fölötte hajlongott, flörtölő ajakcsücsörítése repülőn végzendő szexuális kalandra utalt. Eltűnődtem, vajon máskor is utazott-e együtt Cameronnal.

– Minden itt van, amire szükségünk van, Larissa, köszönöm – mosolygott fel rá Cameron.

– Nagyszerű – válaszolta. – Ha bármire szüksége van, csak szóljon, uram. Bármire.

– Majd szólunk – mosolyogtam szélesen Cameronra.

Larissa egy igazi szupermodell lépteivel távozott.

– Jól adja – suttogta Cameron.

– Tetszel neki.

– Ez az apám gépe – nézett rám. – Larissa neki dolgozik.

Eltűnődtem, vajon mit érezhet Cameron anyja. A légikisasszony nem volt szégyenlős, és ezt bizonyítandó nyitva hagyta a blúza legfelső gombját. Cameron lézerpontos felfogásával szintén észrevette, hogy amikor felszálltunk, a blúz még gondosan nyakig be volt gombolva. Ez a lány küldetést teljesített.

Kikapcsoltam a biztonsági övet, hogy jobban kapjak levegőt.

– A te géped hol van?

– A hangárban.

– Miért nem azzal jöttünk? – Cameron odahajolt, és visszakapcsolta a biztonsági övemet. Aztán jó szorosra húzza. – Lance nyomon követi a telefonomat?

– Majd Richard gondoskodik róla.

– Ezért viszel el az országból?

– Halkabban, kérlek!

– Ezért nem a te gépeddel jöttünk?

– Mit hittél, Mia, mi ez? Romantikus hétvége? – fordult felém.

Összeszorult a gyomrom.

Ezzel az erővel akár a szívemre is rátaposhatott volna. Döbbenten meredtem magam elé.

Reggel, közvetlenül mielőtt elhajtottunk a L’Ermitage-ból, Cameron bejelentette rám a tulajdonjogát. Elakadt a lélegzetem a gyengédségtől, amelyet a szállodában mutatott: reggel megetetett, szeretkezett velem a zuhanyozóban, hozzám simult a szálloda előtti lépcsőn, miközben arra vártunk, hogy a kocsirendező odahozza a BMW-t. Mindez az irántam táplált érzéseit bizonyította.

Most pedig úgy viselkedett, mintha zavarnám.

– Ennek semmi értelme – motyogtam.

Kivette a kezemből a pezsgőspoharat, és belekortyolt.

– Talán én is kérek egyet. Larissa! – kiáltotta. – Mégis kérek egy pohár pezsgőt.

Megpróbáltam olvasni az arcáról, megpróbáltam megérteni a hirtelen hidegségét, és megkérdeztem:

– Egyébként ki ez a Lance?

– Sikeres vállalkozó. – Az újság után nyúlt.

– Ettől most el kéne dobnom az agyam?

– Nagyon befolyásos.

– Miért akart másik klubot nyitni, ha nincs szüksége a pénzre?

– Akar egy újabb helyszínt, ahol kiélheti a perverzióját.

– Amiről nem érdeklődhetek?

– Pontosan.

– Fordulj a rendőrséghez.

– Lance-nek vannak politikai összeköttetései.

– Nem veszélyezteti ezt a magántevékenysége?

Cameron elkeseredetten felsóhajtott.

– El sem tudod képzelni, milyen felkészülten védi
magát.

– Tehát ez rossz?

– Hát nem jó.

– Követ minket? – Rám tör a pánik.

– Richard majd meggyőzi. És az ügyvédeim is ezen dolgoznak.

– Dominic?

Cameron elgondolkodó pillantást vetett rám.

– Az egész jogi csapatom.

– Azt hittem, az alávetett és mestere közti szerződés nem kötelező érvényű. Inkább egy gesztus.

– Ez ennél egy kicsit bonyolultabb – vakarta meg a homlokát.

– Hogyan?

– Lance azzal fenyegetőzött, hogyha Richard nem ad át téged, akkor megszellőzteti a tartózkodási helyét az újságokban. És félreérthetetlenül a tudtomra adta, hogy visszavonatja a receptkiadási engedélyemet. – Mérlegelte a szavait. – Kivéve, ha visszaadlak neki.

– Soha nem is voltam az övé.

– Sajnos a Chrysalisban arra a pár percre technikailag az övé voltál – nézett rám.

Még mindig visszatartottam a lélegzetemet.

– Idővel megnyugszik – biztosított.

– Tényleg azt hiszed, hogy Richard meg tudja győzni?

Tornyot formált a kezével.

Ez most egy nem? Mert nemnek tűnik.

Larissa betett nekünk egy filmet, mégsem tudtam megnyugodni. Úgy volt, hogy ez a londoni út életem egyik legizgalmasabb kalandja lesz. Az isten szerelmére, én nem akartam mást, csak emeletes buszon utazni.

Még jobban azt, hogy Cameron újra szeressen.

– Az én hibám.

– Nem, Mia. Az enyém.

– Tegnap éjjel, a hotelben.

– Erről jut eszembe. Még meg kell beszélnünk valamit.

Felé fordultam. A kis vetítővásznon a Pókember képei villantak fel, egyik toronyházról a másikra hintázott.

– Mia, nem fekhetünk le még egyszer.

Valaki ráüvöltött a Pókemberre. Valamit a vérbosszúról.

– Hallasz engem, Mia?

– Azt hiszem, ez jó ötlet. – A vászonra összpontosítottam.

Megrándult az arcom, pont ott haraptam az ajkamba, ahol a sérülés volt.

– Érted, hogy miért?

Bólintok.

– Meg kell védenem téged. Semmi sem vonhatja el a figyelmemet. – Vállat vont. – Különben is, nemsokára visszatérsz Richardhoz. Mindenkinek jobb lesz így.

– Azt hittem, teljes tulajdonjogot formálsz rám. – A reakciója láttán azonnal meg is bántam, hogy ezt mondtam.

– Az én kiváltságom, hogy megdugjalak. Most úgy döntöttem, hogy nem teszem.

Akkor mi vagyok én neked?

– Örülök, hogy ezt tisztáztuk – újra az ölében heverő magazinra koncentrált.

Rápillantottam az oldalra, amit olvasott. Egy cikk volt a Pentagonról. Úgy tűnt, tényleg érdekli.

– A mosdóba kell mennem. – Kikapcsoltam a biztonsági övet.

Követett a tekintetével.

A jelzést követve végigsiettem a folyosón.

Többször is megpróbáltam lemosni az arcomról a szomorú kifejezést, és pár perc múlva újra szalonképesnek tűntem. A tükörképem tudta, hogy hazugság. Fáradt szemem elárulta az igazságot. Beléptem Richard életébe, ahogyan Cameronéba is, és a pusztítás nyomát hagytam magam után. Ez a két férfi nem csupán egy naiv szüzet szerződtetett. Hanem a gondokat is. Veszélybe sodortam a két legfontosabb embert az életemben.

Cameronnak természetesen igaza volt. Újra Richarddal kell lennem, csakhogy Cameron mellett voltam biztonságban. Még most is, amikor ez az őrült üzletember utánam nyomozott, úgy éreztem, Cameron képes kezelni a helyzetet.

Richard hamarosan csatlakozik hozzánk, és a kapcsolatunk újra a rendes kerékvágásban halad tovább.

Richardnak teljes megadásra volt szüksége. De én még a napi szintű leigázás gondolatával birkóztam. Minden gondolatom Cameronhoz találta meg az utat. A férfihez, aki épp most gyakorolt felügyeletet fölöttem. A férfihez, aki a teljes engedelmességemet követelte.

Mindkettejük ellen küzdöttem.

Ironikus módon soha nem éreztem magam annyira szerelmesnek, és nem tudtam, mit jelent elkényeztetve lenni, mielőtt ezzel a két férfivel találkoztam, akik jobban nem is különbözhettek volna egymástól. Az egyikük anyagias.
A másik intellektuális. Az egyik érzelmileg sérült. A másik olyan szinten kontrollálta az érzelmeit minden pillanatban, hogy mindenki hozzá alkalmazkodott.

– Londonba utazol – próbáltam meggyőzni magam. –
Ez egy valóra vált álom.

Eltűnődtem rajta, mit csinál Richard, miközben arra vár, hogy Lance lehiggadjon. Nem hagytam, hogy elrontsa az utamat.

A körmömet rágtam, arra gondoltam, hogy mit csinálunk a világ egyik legnevesebb városában. Utazunk a földalattin, sörözünk egy angol pubban, emeletes buszra szállunk. Talán Lance nagyfiús dührohama vezetett ehhez a kalandhoz. Látod, mindig van az életnek napos oldala, mélázott a belső hangom.

Legrosszabb esetben elmegyünk a rendőrségre, és bevonjuk őket. Nem kell tudniuk a Chrysalisról. Ettől jobban éreztem magam, letöröltem a szemem alól az elkenődött szemfestéket, és összeszedtem a bátorságomat, hogy szembenézzek Cameronnal.

Visszamentem a helyemre.

Larissa ült a székemen.

Cameron udvariasan rám mosolygott.

– Mia, adnál nekünk pár percet, kérlek?

Larissa a szempilláit rebegtette. Cameron felhevült arca a vonzalmáról árulkodott. Csak pár percre mentem el, és a nő szuperszonikus sebességgel mozdult rá. Jól látszott a dekoltázsa. A hosszú szempillák reszketése olyasvalakit jelzett, aki reméli, hogy lefektetik.

Cameronra néztem, aztán újra Larissára. Megpróbáltam rájönni, mi folyik itt.

– Persze. Természetesen. – Sarkon fordultam, végigvágtáztam a folyosón, megpróbáltam úgy tenni, mintha nem lenne szükségem vészhelyzeti oxigénmaszkra.

Remegő kézzel tartottam a gép farka felé.

Megkönnyebbüléssel fedeztem fel egy hálószobát. Kicsi volt, de legalább csendes. A sötét fa fejtámla és a rögzített asztalka elfeledtette velem, hogy magasan fent vagyunk a levegőben.

Nagyon reméltem, hogy Cameronnak és Larissának később nem lesz szüksége az ágyra.

A nyakpántom hátulját babráltam, kikapcsoltam, levettem, majd gondosan az éjjeliszekrényre fektettem.

Két mester között elveszettnek éreztem magam.

Lerogytam az ágy szélére, és a kezembe temettem az arcomat. Megalázó volt.

Valamiért nehezemre esett uralni az életemet. Úgy tűnt, mindig kibontakozik valamilyen drámai helyzet, és mindig magamnak köszönhetem. Nagyon is ismerős fájdalom fészkelte be magát a szívembe. Átkoztam magam, amiért megnyíltam, és sérülékennyé váltam.

A L’Ermitage-ban, Cameron új oldalát ismertem meg. Olyan vonzalmat, amelytől elakadt a lélegzetem, és ami elrabolta a szívemet. De a páncélján keletkezett hajszálvékony rést befoltozta, és mintha mindaz a bensőségesség, közelség, gyengédség meg sem történt volna.

Vagy csak képzeltem?

Kopogtak.

Az ajtót bámultam, reméltem, nem Cameron kéri, hogy adjak kettejüknek némi időt idebent.

– Szia – ült mellém. – Minden rendben lesz.

A testem az ölelése után sóvárgott.

– Megoldjuk – mondta, és megsimogatta a hátamat.

– Miért Richard maradt otthon, és nem te? Te vagy az, aki meggyőzően tud beszélni.

– Jobban szeretnéd, ha Richard lenne itt?

– Nem így értettem.

– Lance és Richard régi barátok – indokolta. Annak idején Richard hívta, hogy csatlakozzon a Chrysalishoz. Úgy tűnik, pillanatnyilag ez a legjobb stratégia.

– Tetszik neked?

Cameron a homlokát ráncolta.

Nem néztem rá.

– Larissa? – kérdezett rá. – Kiváló alkalmazott. Nagyon megbízható. Mindent félretett, hogy kiszolgálja az utunkat.

– Az én helyemen ült.

– Én kértem. Beszélni akart velem.

– Miről?

– Szó sincs vonzalomról. Te vagy az… – Beletúrt a hajába. – Rád, és a biztonságodra koncentrálok. A te szükségleteidre. – Az ajtó felé nézett. – Larissa elmondta, hogy az öccséért aggódik. A fiú bipoláris. Új gyógyszert írtak fel neki, de nem javul a hangulata. Javasoltam neki, hogy említsen meg a fiú terapeutájának egy új európai gyógyszert, amelyet nemrég engedélyezett az Élelmiszer- és Gyógyszer-engedélyezési Hivatal. A saját szememmel láttam a hatékonyságát. Megadtam neki a híres professzor nevét is, akinek a bipoláris zavar a szakterülete.

– Nem ajánlottad fel neki, hogy kezeled?

– Oregonban él.

– Te tanítottál a megfigyelés művészetére.

– Nem vonzódom olyasmihez, amit megkaphatok.

Cameron kimondta minden kinyilatkoztatás anyját.

Önelégülten elvigyorodott.

– Verj vissza. Vedd fel a harcot, és felfigyelek rád.

– Ez én vagyok – suttogtam.

– Ez minden bizonnyal a beleegyezésed előtt volt – mulatott.

Fura, hogyha nem lehet valami a tiéd, annál jobban akarod. Erős kezét a testemen, telt ajkát az ajkamon, vagy hogy érezzem az enyémen erőteljes testét.

Őt, amikor meglovagol.

Elkapta a pillantását, és egy pillanatra behunyta a szemét.

– Szundíts egyet! Biztosan egy kicsit nyomasztó ez az egész.

És előző éjszaka nemigen aludtunk. A L’Ermitage összedúlt ágyneműje bizonyította.

Felálltam, és kisimítottam az arcomból egy hajtincset. Lehúztam a cipzárt, és levettem a farmernadrágomat.

– Muszáj levetkőznöd? – A tekintete végigvándorolt
a testemen.

A földre dobtam a pulóveremet, és hátrahajtottam a paplant.

– A bugyim rajtam marad. – Beugrottam az ágyba, menet közben kikapcsoltam a melltartót, és a székre hajítottam. Aztán bebújtam a takaró alá.

Cameron felkelt az ágyról, és az ajtó felé indult.

– Sajnálom ezt az egészet – mentegetőzött.

Lecsúszott a keze a kilincsről, visszajött, és egész az államig felhúzta a paplant.

Az öntudatlanságra készen az oldalamra fordultam.

– Nem te tehetsz róla. Távolról sem. – Az ágy szélére ült. – Te nem tehetsz semmiről.

Hogy mondhattam volna el neki, hogy ha ő többé nem ér hozzám, az sokkal kétségbeejtőbb, mint az, hogy egy férfi üldözőbe vett a Chrysalis oroszlánbarlangjából? Ez az új tény kínzóbb volt, mint gondoltam. A kölnije fura dolgokat művelt velem. A fejemet simogatta, hogy megnyugtasson, de teljes kudarcot vallott.

– Hogy bírom ki? – motyogtam az orrom alatt.

– Nem esik semmi bajod. A szavamat adom.

Belenéztem gesztenyebarna szemébe, és megpróbáltam közvetíteni, amit nem mertem kimondani.

– Ah! – szólalt meg.

A párnámba temettem az arcomat.

– Mia, figyelj rám.

– Mást se csinálsz. Beszélsz. Irányítasz. Megmondod, mi a jó nekem. Azzal mi van, amit én akarok?

– Lényegtelen.

– Az én érzéseim lényegtelenek?

– Megpróbállak megvédeni. – Dacosan nézett rám. – Tudom, mire van szükséged.

A hátamra hengeredtem, és felpillantottam egyetlen vigaszomra.

Rá.

Megváltozott az arckifejezése.

– Sértődékeny vagy. Engedetlen. Pimasz. – Hátrahúzta a paplant. – Vedd le a bugyidat.

Elöntött az izgalom.

Felemeltem a csípőmet, és levettem a fehérneműmet. Szükségem volt erre, szükségem volt a keménységére.

– Ez a büntetésed, amiért levetted a nyakpántodat – mondta. – Nem tanítottalak meg, mennyire fontos az engedelmesség? A bizalom?

Eltakartam magam a kezemmel, meztelen testem megborzongott a hirtelen hidegtől.

– További kiképzésre szorulsz, de bölcsen kell folytatnom. Körültekintően. Önuralommal. Megértetted?

– Nem.

– Akkor majd megértetem veled.

A gerincemen végigkúszott az izgalom borzongása.

– Mia, emlékszel az első éjszakára, amikor ágyban aludtál a Chrysalisban? Az első estére, amikor kiengedtelek a kínzókamrából? Az éjszakára, amikor fellázadtál, és átjöttél a szobámba?

– Igen.

– Emlékszel, hogyan büntettelek meg? – Felvonta a szemöldökét. – Jó kislány. Akkor most mutasd meg.

Összefonódott a tekintetünk, a hasamra csúszott a kezem, az ujjhegyem a csiklómon.

– Így – suttogtam. – Így érintettél meg.

Felém nyújtotta a kezét, erős ujjai széthúzták a szeméremajkaimat. – Pontosan mutasd meg.

Az ujjammal az apró dudor fölött köröztem, és megrázkódtam a kéjtől. Elhúzta a kezét.

– Lassabban!

Felnyögtem.

– Engedelmeskedj!

Bágyadtan kényeztettem magam, megnyugtatott a határozottsága. A jelenléte rendkívüli erotikus feszültséget keltett, a tekintete le-föl vándorolt a testemen, és megsemmisített.

– Emeld fel a lábadat.

Engedelmeskedtem az utasításának, éreztem, hogy ellazulok az érzéstől, hogy tartozom valakihez, behunytam a szemem, és úgy tettem, mintha az ő ujja lenne.

– Ez az – mondta. – Jó érzés?

– Igen.

– Uram – javított ki.

– Igen, uram.

– Egész úton engedelmeskedsz nekem. Megértetted, Mia?

– Igen, uram.

– Nincs több engedetlenség.

Bólintottam, átadtam magam a küszöbön álló orgazmusnak.

– Megígéred, hogy jó kislány leszel?

– Megígérem, uram.

– Ideje, hogy újra hozzászokj a mesteredhez. Mostantól, csak akkor élvezhetsz el, ha engedélyt adok rá. Megértetted?

Pont, ahogy Richard szereti.

A mellkasom erőteljesen emelkedett és süllyedt. Hetyke mellbimbóm a becézésére vágyott. Szédült a fejem a zavarral vegyes vágyakozástól, és a szívem fájdalmát csupán az engedélyezettnél gyorsabban pöcögtető ujjaim enyhítették, melyek egyre közelebb sodortak az orgazmushoz.

– Mondtam, hogy lassabban. Engedetlenségre merészkedsz? – Cameron szemhéja elnehezült, a pupillája kitágult. – Emeld fel a karodat. Most.

Izgatott a gondolat, hogy a keze a megfelelő helyen felváltja az enyémet, és gyorsan a fejem fölé csaptam a karomat. Erős kezével összefogta a csuklómat.

– Így kezelem az engedetlenséget. – A tekintete a szemembe fúródott.

Az alsó ajkamat beharapva, bizsergő szívvel várakoztam.

Elengedte a csuklómat, felkelt az ágyról, és az ajtó felé indult.

– Aludj egy kicsit.

A könyökömre támaszkodtam, és kérdőn néztem rá.
A combom közt perzselt a vágy.

Cameron szigorúan nézett.

– Csak a jó kislányok juthatnak a csúcsra.

Azzal kiment.

A fejem a párnára hanyatlott. Nem fogom túlélni.

3. fejezet

A kora hajnali órákban szálltunk le a Heathrow repülőtéren.

Cameron és én kéz a kézben mentünk át a reptéren. Egy határőr kíséretében elhaladtunk a turisták hosszú sora mellett, akik arra vártak, hogy bemutassák az útlevelüket és beengedjék őket az országba.

Végül egy kis irodában kötöttünk ki, ahol egy lelkes, ám kimerült tiszt ellenőrizte az útlevelünket. Főként Cameronnal beszélgetett semmiségekről, és leplezetlen kíváncsisággal foglalkozott az amerikai VIP vendéggel. Cameron befolyása szemmel láthatólag túlnyúlt a kontinensek határain.

Cameron karjának támaszkodtam, még mindig szorosan fogta a kezemet, miközben én csak fél füllel figyeltem a közte és a határőr között zajló beszélgetésre.

Örültem, hogy már nem vagyunk a gépen, és kinyújtóztathatom a lábamat. Cameron a tőle megszokott módon ragaszkodott hozzá, hogy egész úton rajtam maradjon a biztonsági öv az esetleges turbulencia miatt. Larissa blúza volt az egyetlen engedmény, melyet újra végig begombolt, és újra profiként viselkedett. Kíváncsi lettem volna, Camron mondott-e neki valamit.

Ő akarta kiválasztani az ételemet a fedélzeti menüről, és hogy ellenőrizte mennyit iszom, és ez emlékeztetett, hogy még mindig felelősnek érzi magát értem. Ráérősen átnézte az étlapot, mindkettőnknek homárkrémlevest kért, előételnek pedig csirkemellet almás-fügés kompóttal. A vacsora kiegészítéseként Eden Fountain Chardonnay Medici fehérbort kért. Az étel ízletes volt, és utána a két harapás fagylalt teljesen eltelített. Cameron kihagyta a desszertet, inkább kávét ivott.

Még mindig megindított a jó ételek dekadenciája. Soha nem fogom magától értetődőnek tekinteni ezt a sok pompát, ezt a luxust, és elvi kérdésnek tekintem, hogy megköszönjem Cameronnak. Nehéz volt értelmeznem a szemöldökráncolását. Újra kiemeltem, hogy nem tartozom az ő világához. Hiába próbálta leplezni a vigyorát.

Az üléseinkben ülve a levegőben megmasszírozta a lábfejemet, amitől rögvest megbocsátottam, hogy otthagyott a hálószobában, felhúzva.  Hátradőltem, a karfát markoltam, miközben erős ujjai a lábfejemet masszírozták. Az intimitási tilalom ellenére is kényeztetett.

Néztem, ahogy fürge ujjai a lábujjaimon futnak, és egyre nőtt bennem a vágy, és az ellenállás.

– Fantörpikus volt.

– Befejeztem, amit a hálószobában elkezdtem, és eljutottam az orgazmusig.

Cameron felvonta a szemöldökét.

– Ez meg milyen nyelven van?

– Modern – mondtam. – Úgy tűnik, tudok olyasmit, amit te nem.

– És meghalt egy újabb kiscica.

– Ez meg mit jelent?

– Úgy tűnik, tudok valamit, amit te nem.

Hátravetettem a fejem, eljátszottam az orgazmust, csücsörítettem a gyönyörtől, halkan felnyögtem az élvezettől.

– Meg foglak büntetni a pimaszságodért – közölte szigorúan, és a hüvelykujja a bal talpamba mélyedt. – Csak kreatívnak kell lennem.

Lecsúsztam a széken, megnyugtatott ez a remegés, felhuhogtam az érintésére.

A szája a „fantörpikus” szót formázta, mintha valami hatásos új szót fedezett volna fel, és helytelenítően ráncolta a szemöldökét.

Néha tényleg fölébe kerekedett, hogy a felső tízezerhez tartozik, ugyanakkor megvoltak az előnyei. Pár perc alatt átjutottunk a vámon. Figyelemre méltó hatékonysággal intézték az ügyünket.

A kabátzsebébe tette az útlevelét.

Amikor elhagytuk a repteret, fagyosan hideg idő és szitáló eső fogadott minket. Trevort, a járdaszegély mellett várakozó jókedvű angol sofőrünket meglepte, hogy csomagok nélkül érkeztünk, de gyorsan kinyitotta a Rolls Royce hátsó ajtaját.

Cameron arckifejezéséből ítélve a számára megszokott dolog volt, de nekem még hozzá kellett szoknom ehhez a kivételes luxushoz. Az autó igazi szépség volt. Míg beszálltunk, alacsonyan szálló repülőgépek zúgtak el fölöttünk.

Azon már meg sem lepődtem, hogy a hátsó ülésen hosszú gyapjúkabát feküdt Cameron, és egy öves viharkabát az én részemre.

– Te mindig mindenre gondolsz? – kérdeztem.

Felsegítette rám a kabátot, és felvette a sajátját.

– Ha így lenne, ezek már a repülőn vártak volna ránk. – Összedörzsölte a tenyerét. – Átkozottul hideg van.

Széles mosolya elárulta, hogy ugyanolyan boldog, amiért végre itt vagyunk, mint én.

Odacsúsztam mellé, és hozzábújtam, a hideg szó szerint átjárta a csontjaimat. Ez volt a túlélés kulcsa. Szükségem volt a teste melegére.

Bár megnyugtatott, hogy a levertsége újra vidámságba csapott át, szembe kellett néznem az új rémülettel, amit a forgalom rossz iránya okozott. És mindenki túl közel jött. Az út nevetségesen keskeny volt.

Trevor beült a jobb oldalon a kormány mögé. Barátságos csevegése Cameronnal felfedte, hogy Londonban született és nevelkedett, és felajánlotta, hogyha érdekel minket, nem mindennapi körsétát tesz velünk.

Cameron elmagyarázta, hogy csak rövid ideig maradunk, de azért megköszönte.

Amikor Trevor Mrs. Cole-nak szólított, Cameron nem javította ki. Némaságba burkolózott, kibámult az ablakon, látszólag szórakoztatta az eső áztatta végtelen szürkés táj.

Beértünk a város szívébe, én visszacsúsztam a saját oldalamra, megbabonázott a régi és új épületek elegye. 

Lehúztam az ablakot, hogy megtisztítsam az esőtől, és vártam Cameron tiltakozását, de nem tette. Pislogva néztem fel az épületekre, frissítőnek találtam az esőcseppeket. Mindent megnéztem, a drámai épületek között megbúvó modern házakat, és felsikoltottam, amikor megpillantottam az első piros telefonfülkét. Manapság nyilván ritka látvány az ilyesmi. Újabb kuncogás tört fel belőlem, amikor feltűnt a láthatáron a Big Ben.

Richardnak itt kellett volna lennie. És bár megígérte, hogy utánunk jön, szörnyű bűntudatot éreztem. Aznap, amikor egy pár lett belőlünk, megígérte, hogy elhoz ide.
Az isten szerelmére, Winston Churchill leszármazottja volt, a rokonai itt születtek, és később emigráltak az Államokba. Sokkal inkább megérdemelte, hogy itt legyen, mint mi.

Nem tetszett, hogy otthagytuk, és rátelepedett a lelkemre a gondolat, mekkora nyomás telepedhetett rá Lance miatt. Itt voltunk, jól szórakoztunk, ő pedig ott maradt, hogy elrendezze a rosszul elsült aukció következményeit. Tudtam, hogy felelősnek érzi magát. De Lance gonosz volt. Gyűlöltem, amiért mindent lerombolt.

– Jól vagy, Mia? – kérdezte Cameron.

– Sok mindent kell felfognom. – Kinéztem a Temzére, és a mögötte húzódó Parlament épületére.

– Összezavarodott a biológiai órád. Megvisel az időeltolódás.

– Igen.

– Richard nemsokára itt lesz – suttogta.

Megpördültem, és ránéztem.

Magához húzott, és átölelt.

– Az a dolgom, hogy tudjam.

– Nem bánod?

– Ezt a vermet én ástam magamnak, Mia.

Felnéztem szép arcára, a bűntudatom irányt váltott, attól féltem, megbántom Cameront. Annyi mindent megosztottunk egymással, a meghittséget, a közös szenvedélyt, és a bátorítása ellenére ezek az ő kívánságai voltak. Mi pusztán egy-egy láncszemet alkottunk Cameron zsenialitásának gépezetében, melynek során tökéletes alávetetté készült edzeni engem, és a kapcsolatunk elmélyült.

Látnom kellett, hogy többet jelentek egyszerű játékszernél, mulatságnál, amellyel elüti az időt.

Vajon Cameron képes egyáltalán a szerelemre?

Richard szerint nem, és épp ezért tartotta biztonságos mesternek. Mindig ellenőrzés alatt tartotta az érzéseit. Lehetséges, hogy ez a hosszas szemkontaktus olyan embertől származik, aki nem törődik a lánnyal, akit a karjában tart?

Cemron szemhéja elnehezedett. Gesztenyebarna szeme elsötétült a nemi izgalomtól, amit olyan jól ismertem. Ökölbe szoruló kézzel ragadta meg a hajamat, és közelebb húzott magához. Alig tudtam elviselni húzódó fejbőrömet. Cameron ajka csókkal fenyegetve közelített a számhoz. Éreztem a leheletét, és minden idegszálam lángra lobbant.

Felemeltem az államat, és az ajkához közelítettem, szükségem volt arra, ami után sóvárogtam.

Cameron arckifejezése újra nyugodttá vált, lehajtotta és a mellkasához húzta a fejemet, és körém fonta ölelő karját.

– Hamarosan odaérünk a szállodához. Ha London felébred, megmutatom neked a várost.

– Nagyon szeretném – A nyakamat nyújtogattam, hogy jobban lássam az arcát. – Cameron.

Az ajkamra nyomta az ujját.

– Most csitt. – A másik keze a hajfürtjeimmel játszadozott, és megbizsergette a fejbőrömet. – Lazíts!

Hozzásimultam erős mellkasához, beletemettem az arcomat, megadtam magam. Átkarolt és úgy ölelt, mint aki csak magának akar. Hiába szeltük át a fél világot, biztonságban éreztem vele magam.

Folytatta az udvarias társalgást Trevorral, és látszólag természetesnek vette a sok kérdést a foglalkozásáról, hogy honnan jöttünk, és mit tervezünk. Cameron művészi fokra fejlesztette a homályos válaszokat. Megszokott jóindulatával válaszolgatott, és ügyesen fordította visszájára a kérdezősködést, inkább ő érdeklődött Trevorról, és betekintést nyert a férfi életébe, aki fuvarozott minket.

Kinéztem a kivilágított utcákra, és megpillantottam a késői bulizókat, akik hazafelé tartottak, vagy talán a következő buliba. Mindent karácsonyi dekoráció díszített. Igazán gyönyörű volt a sokszínű ünnepi kivilágítás.

A régi épületek igényes portálja bemutatta a legújabb divatot. Mások mindenfélét kínáltak a luxus bútoroktól a háztartási gépekig, imitt-amott érdekes könyvesboltok bukkantak fel. Különleges hangulatot keltett a régi és új váltakozása.

London a késői óra ellenére nagyon is ébernek tűnt.

Megérkeztünk a Savoyhoz.

Olyan lány voltam, aki megszokta, hogy az esetek nagy részében láthatatlan, így nyugtalanítóan hatott a luxusszálló személyzetének felhajtása. Megpróbáltam elnyomni a félelemmel vegyes áhítatot, és úgy tenni, mintha nem lenne idegen a számomra ez a fényúzés, és lazán végignéztem az előcsarnokon, míg Cameron a portással beszélt.

A kockás kőpadló Cameron otthonára emlékeztetett. Az előcsarnok mentén emelkedő hatalmas márványoszlopok hangsúlyozták a hozzájuk illő tölgyborítású falakat és alacsonyan lógó csillárokat. Ha a tökéletességnek lenne neve, akkor Savoynak hívnák.

El kellett mennem az illemhelyre, így kimentettem magam, és a hölgyek feliratú helyiség felé siettem, nem véve tudomást a zavarról, amiért maga a portás kísért el.

Percekig próbáltam elkerülni a tükröket, de aztán megpillantottam törékeny, fáradt, elkenődött sminkes önmagamat. Aztán kimentem, hogy újra csatlakozzam Cameronhoz.

Nem láttam sehol.

Magára vonta a figyelmemet az itt bérelhető irodák kiírása. Bekukkantottam a kényelmes, sötét fából készült székekre, és megpillantottam az elegáns Apple számítógépek sorát. Józan énem fölébe kerekedett a kíváncsiság, és bementem. Lerogytam a székre az egyik számítógép előtt, megmozgattam az egeret, feléledt a képernyő,
és én egyenesen a böngészőbe mentem. Mindössze egy-két percem volt, de ennyi elég is volt.

Gyorsan beütöttem a kódomat, és gyors iramban e-mailt küldtem Bailey-nek. Nem akartam, hogy aggódjon, és megérdemelte, hogy legalább annyit tudjon, Londonban vagyok. És  biztonságban vagyok. Szeretettel üdvözöltem Tarát.

Ezután rágugliztam Lance Merrillre.

„Töltötte már fel valaha az autóját Merrill valamelyik benzinkútjánál?” Kezdte a New York Times cikke.

Hát persze, méláztam, és majdnem átharaptam az ajkamat, amikor tovább olvastam. Ironikus módon pont ott, ahol a Lance által okozott sérülés volt.

A rettegés összeszorította a gyomromat.

Lance nem csupán üzletember volt, ahogyan Cameron is sugallta, hanem egy átkozott olajbáró, és számtalan finomító tulajdonosa Abu Dhabiban.

Jézusom, ez egy ágyban alszik az arabokkal.

Ez a bozontos, mákostészta hajú negyvenegy néhány éves iparmágnás szemmel láthatólag Amerika egyik leggazdagabb fazonja volt, és az elmúlt pár évben elkötelezte magát a politika iránt. Számos link foglalkozott a kampánykörútjával. Bár most nem volt időm ezeket elolvasni. Egyébként sem érdekelt a politika. Korábban soha nem láttam az arcát. A felugró képekből elég sok minden kiderült. Lance-nek gyönyörű felesége és két gyönyörű lánya volt. Az L. A. Times cikke szerint kemény republikánus, és erkölcsi kérdésekben kérlelhetetlen. Támogatta a melegek jogait, de komolyan ellenezte a társadalombiztosítást. Lance Chrysalis tagsága rendkívül merész volt.

– Ez baj – suttogtam, és körbepillantottam, hogy egyedül vagyok-e. Egy csuklómozdulattal töröltem a kutatást,
és bezártam az internetes böngészőt. Megpróbáltam nyugodt arckifejezést magamra ölteni, és visszamentem az előcsarnokba.

Cameron a portással beszélgetett. Amikor meglátott félrebillentette a fejét.

– Mehetünk?

– Igen – mondtam, és elsöpörtem az arcomból egy képzeletbeli elszabadult tincset.   

Az internetes kutatástól rám tört a szédülés.

Gyorsan felértünk a hetedik emeletre, és végigmentünk a folyosón. Egy húzás a kulcskártyával, és már bent is voltunk.

Elidőztem a pazarlóan díszített szoba közepén, és igyekeztem lehiggadni. Felkavart ez a sok dekadencia, és az új felfedezésem Lance-ről. Cameron nem mondta el a teljes igazságot.

– Egy kicsit kicsi? – próbált bennem olvasni. – Bocs, Mia, de a Monet lakosztály foglalt. – Mögém állt és lesegítette a kabátomat.

– Ez egy teljes lakás a szállodán belül – mondtam. – Elképesztő. Hozzá se merek érni semmihez.

Nagyjából ugyanígy éreztem magam, amikor először jártam Richard malibui házában, amit elhomályosított Cameron fejedelmien fényűző Beverly Hills-i palotája.

Ezek a férfiak semmi különöset nem láttak a luxusban.

– Akkor megteszi? – kérdezte mulatva Cameron, és az enyémre dobta a kabátját.

Visszatartottam egy sikítást, és sikerült bólintanom.

– Kérhettünk volna komornyikot – említette. – De én jobban szeretem a visszavonultságot. – Neked megfelel?

– Igen, persze. Mármint, köszönöm. Ahogy akarod.

Aggasztott, mennyibe kerülhetett mindez, azzal biztattam magam, hogy a fáradtság fölém kerekedik, és az ablakhoz sétáltam.

– Az ott a London Eye – mutattam a hatalmas óriáskerékre a Temze partján.

– Ó, igen – csatlakozott hozzám Cameron. – Most láthatod, honnan kapta Monet az ihletet. Monet itt lakott az 1980-as években, és itt festette a legszebb képeit Londonról.

Ha Cameron szándéka az volt, hogy minden harciasságomat elaltassa, hát sikerrel járt. Elállt a szavam.

Olyan békésnek tűnt, ahogy kinézett az ablakon, annyira otthon volt, hogy ráébredtem, sokkal több van ebben az emberben, mint gondoltam. Új fényben láttam őt. Természetesen tudtam, hogy reneszánsz ember, egy BDSM közösség ura, de volt egy derűs, szemlélődő oldala is.

– Holnap menjünk el a Tate-be. – Az órájára pillantott, aztán elvigyorodott. – Mármint ma.

Nem tudtam ugyan, hogy mi az, vagy hol van, de menni akartam. A szívem mélyéből éreztem, micsoda kiváltság, hogy vele lehetek.

– Megyek, lezuhanyozom. – Az íróasztalra tette a mobilját. – Nézd meg a ruhásszekrényt. Találsz benne néhány váltás ruhát. Tudasd velem, hogy megfelelőek-e. – Azzal kiment.

Kábultan álltam a szobában.

Mintha álomba merültem volna, és valaki másnak a bőrében ébredtem volna fel.

A gardróbszoba nagyobb volt a régi lakásomnál, és tele volt különböző farmerekkel és ruhákkal, még egy hosszú estélyit is láttam. Eltűnődtem, milyen tervei vannak velem Cameronnak. Mindegyik az én méretem volt. A középső konzolon számtalan különböző méretű dobozban csizmák és pántos estélyi cipők lapultak, egy lapos dobozban kék gyapjúszövet kalapot és bőrkesztyűt találtam. Cameront is a ruhák széles választéka várta. Utcai és hivatalos öltözékek, hozzáillő cipővel. Elgondolkodtam, ki vásárolhatott be neki. Meg kell kérdeznem.

A zuhany hangja kizökkentett az áhítatos nézelődésből.

Az íróasztalhoz siettem, azon tűnődtem, korábban ki foglalhatta el a jelenlegi helyemet, és lefirkantottam egy Cameronnak szóló köszönetet. Amikor köszönetet akartam neki mondani félbeszakított, de tudatnom kellett vele, mennyire hálás vagyok.

Ez életre szóló élmény volt.

A nappaliból füttyentést hallottam.

Cameron mobil képernyője világítani kezdett, rápillantottam, és elolvastam az üzenetet.

Shay: Hívj fel.

Az üzenet Cameron vívópartnerétől, Shay Gardnertől jött, aki egyúttal a Chrysalis egyik rangidős domja is volt. A gondolataim elkalandoztak a Chrysalis vizes szobájához, ahol ő és Cameron pár nappal ezelőtt csapdába ejtett.

Az eredetileg szexi hatalmi játéknak szánt jelenet nem alakult éppen a terv szerint. Végül beletérdeltem Shay golyóiba, és ő az ágyékát markolászva oldalgott el. Cameron pedig lehúzott a vizes kőpadlóra, és erőszakos dugással büntetett a lázadásomért.

Istenem, mennyire hiányoztak azok az idők.

Szerencsére Shay megbocsátott, Cameron pedig szórakoztatónak találta a mutatványt, és nem hajította ki az engedetlen alávetettet.

Magamhoz vettem a mobilt, átvágtam a jókora lakosztályon, gondoltam, Cameron tudni akarja, hogy üzenetet kapott Amerikából.

Beburkolt a meleg gőz.

Végignéztem a gyönyörűségen, ami nem volt más, mint Cameron Cole. Szappanhabbal borítva merengett. A párás levegőben bevizezte és beszappanozta magát. Fodrozódó izmok. Megfeszülő alkar. Feszes hasizmok. A testet öltött, szoborszerű tökély. Félig merev hímvesszője hatalmasan emelkedett sötéten göndörödő fanszőrzetéből.

Cameron Cole teljes egész volt, és irigyeltem a lányt, aki egy napon majd elrabolja a szívét.

Találkozott a pillantásunk, az üvegre nyomta a tenyerét, és kibámult rám.

– Tetszenek a ruhák? – Aztán a mobilra vándorolt a pillantása.

– Igen, köszönöm – hebegtem, előre léptem, és felemeltem a telefonját, mintha jó ötlet lett volna. – Ööö, hívásod jött. Mármint üzeneted. Shaytől. – Elpirultam, elkaptam a tekintetem, inkább a bolyhos fehér törölközőket tanulmányoztam. – Nagyon puhának tűnnek. – Végighúztam
a fogamat az ajkamon.

– Tedd oda, légy szíves – mutatott a márványpultra a mosdó mellett. – Mindjárt kész vagyok.

És már ott körözött az örvény a bensőmben, az a vágy az alhasamban, a gravitáció, amelynek lehetetlenség volt ellenállni. Ennek a férfinek az élvezete, amely az üveg túloldalán várt rám.

De a vágynak megvolt a maga helye és ez a hely a múltban volt. Nem volt jogom róla fantáziálni, vagy azt kívánni, hogy megváltozzon a kapcsolatunk jelenlegi állása. Félreérthetetlenül a tudtomra adta a gépen.

– Mia? – zökkentett ki a révületből.

A pulthoz siettem, és letettem a mobilját. Gyorsan megfordultam, elfordítottam a tekintetemet, és kimentem.

A lakosztályban körbejárkálva próbáltam elterelni a gondolataimat a tökéletes látványról, amelynek az imént
a tanúja voltam, és lecsillapítani a sajgó vágyat.

Amint felszabadul a fürdőszoba, én is lezuhanyozom. Aztán bemászom a hatalmas, puha ágyba, és alszom egyet. Mintha a szervezetem tudta volna, hogy más időzónában vagyok.

Kopogás zökkentett ki az álmodozásból.

Félreálltam, hogy beengedjem a csinos, fekete-fehér egyenruhás fiatal pincérlányt. Zsúrkocsit tolt, melyen egy üveg pezsgő hűlt a jeges vödörben.

– Köszönöm. – A szoba közepére mutattam. – Itt jó lesz.

Az üveg után nyúlt.

– Kibontsam önnek, asszonyom? – Lágy angol kiejtéssel beszélt. Gesztenyebarna haját kezdetleges kontyba fogta.

– Nem, köszönöm. – Kis kártyát pillantottam meg a vödör mellett.

Elfordult a fürdőszoba ajtó kilincse.

– Helló – mondta Cameron.

Az egyik puha törölközőt a dereka köré tekerte. A haja nedves volt, a kezében tartotta a mobilt.

Az izgatott fekete-fehér egyenruhás távozott, és becsukta maga mögött az ajtót.

Cameron kivette a pezsgőt a vödörből.

– Ez aranyos tőled. Majd holnap megisszuk.

– Én nem rendeltem.

– Akkor biztosan a szálloda ajándéka. – Megvakarta az állát. – Majd később borotválkozom. – A füléhez tartotta a mobilt. – Shay! Hogy vagy?

Cameron elmondta, hogy minden rendben ment az úron. A repülés kellemesen telt. A szoba remek. Hamarosan találkoznak.

Aztán hallgatott, és egyre erőteljesebben ráncolta
a homlokát.

– Nem, nem veszítettem szem elől, Shay. Miért? – Mereven engem nézett – Tartsd egy pillanatra. – Mély, megnyugtató levegőt vett. – Mia, mit csináltál abban a pár percben, amíg magadra hagytalak az előcsarnokban?

Nagyot nyeltem, és elkaptam a tekintetemet.

Cameron észrevette a kis borítékot, utána nyúlt, a válla és a feje közé szorította a telefont, miközben kivette az apró kártyát.

– Mi van rajta? – kérdeztem.

– Shay! – csattant fel Cameron. – Pezsgőt küldetett a szobánkba.

Igyekeztem uralkodni megremegő kezemen és égő arcomon.

– Az egy üzenet.

– Azt nézem. Üdvözlőkártyát mellékelt.

Megrángattam a köpenye ujját.

– Mondanom kell valamit.

Hosszasan meredt rám.

– Shay, milyen gyorsan érsz ide?

Távolabb lépett tőlem, újra elolvasta a kártyát.

– Mit írt?

– Mia, most nagyon figyelj – mondta válasz helyett. – Shay pár perc múlva itt lesz. Vele kell menned. Én felöltözöm, és elintézem a szobát.

– Londonban van?

– Igen.

– De mi lesz a ruhákkal?

– Felejtsd el a ruhákat.

– Becsomagolom őket. – Beszaladtam a hálószobába.

Cameron utánam rohant, gyors mozdulattal elkapott, és hátulról magához ölelt.

– Végy egy nagy levegőt. Ezt majd megoldjuk.

– Ez túl gyors. – Megpördültem. – Alig pár pillanatot voltam az interneten.

– A technológia villámgyors, Mia.

– Honnan tudta, hogy Londonban vagyunk?

– A Los Angeles-i nemzetközi repülőtéren jöttünk keresztül.

– De apád gépével jöttünk.

– Nyilván van beépített embere, aki minden útvonalhoz hozzáfér.

– Te még mindig használod a mobilodat. Talán az
volt az?

– Az enyémre CyberVape kibertér szűrőt telepítettek – mondta. – Nem volt rá idő, hogy a tiédre is telepítsük. Azon kívül Shay azt tervezte, hogy félrevezetésre használja a tiédet.

– De nekem szükségem van rá.

– Foglalok egy másik szobát, és otthagyom. – Megrázta a fejét. – Egyébként is ezt terveztük, csak nem számítottam rá, hogy ilyen hamar bekövetkezik.

– De ez a szoba olyan szép.

– Bassza meg a szobát! Te vagy a legfontosabb nő az életemben. – Megrázta a fejét. – Megígértem Richardnak, hogy megvédelek.

Rám tört a hányinger. Még soha nem láttam Cameront ilyennek.

– Jó kezekben vagyunk – mondta. – Shay a Chrysalis és az Enthrall biztonsági főnöke. Ő a CloudSoul vezérigazgatója.

– Az meg micsoda?

– A globális biztonsági cég.

– Nem találkozhatnék egyszerűen Lance-szel? Félreérthetetlenül közölném vele, hogy kapja be.

– Amint látod, gyanús módszerekkel és lopakodó hozzáféréssel operál.

– Azt mondtad, ésszerűen gondolkodik.

– Még mindig azt hiszem.

– Mondd meg róla az igazat.

Cameron felemelte az államat.

– Hamarosan megoldjuk, ígérem.

– Mit írt arra a kártyára? Mondd meg!

Cameron kinézett az ablakon, a tekintete keresett valamit, de nem találta.

– Lance tudatni akarta velünk, hogy ő küldte a pezsgőt.

– Tényleg én riasztottam?

– Küldtél Bailey-nek egy e-mailt? – Cameron behajlított ujjal végigsimított az arcomon.  – Nem vagyok rád dühös.

Megragadtam a kezét, és éreztem, hogy elönt az ismerős önutálat. Szükségem volt az érintésére, a megbocsátására, az erejére.

– Ártatlan dolog volt, hogy e-mailt küldtél Bailey-nek, Mia.

– Nem írtam meg, melyik szállodában vagyunk.

– Úgy tűnik utána még Lance-re is rákerestél a Google-on. Az emberei lenyomozták az IP-címet.

– Amerikából telefonált a szobaszervíznek? – Megrémített, hogy Lance esetleg itt van.

– Még Kaliforniában van. Richard ma este találkozik vele.

Megingott a talpam alatt a talaj.

– Lance nem olyan ostoba. Másban leli az örömét… – Cameron a homlokát simogatta.

– Mondd, hogy nem bánt titeket – kérleltem.

– Lance tudja, hogy azzal okoz nekünk fájdalmat, ha téged üldöz.

– Annyira sajnálom.

– Nincs miért sajnálkoznod. Annak az aukciónak nem lett volna szabad megtörténnie. De nem is Richard hibája. Neki fogalma sem volt róla, hogy Lance csak az alkalomra vár, hogy visszavágjon, amiért ragaszkodom a hatalmamhoz az oroszlánbarlang fölött.

– Forduljunk a rendőrséghez.

Magához ölelt.

Első alkalommal, amikor csupán fűzőben és tangában léptem be a Chrysalisba az egyik, szexuális elitnek rendezett partin, Cameron kiborult, amikor meglátott. Az oroszlánbarlang gazdag és hatalmas tagjai megszokták, hogy mindent megkapnak, amit megkívánnak, és épp zsákmányra lestek. Én voltam a vágóhídra hajtott bárány. Cameron kimentett onnan, mielőtt beléjük botlottam volna.

Valaki kopogott, és én meglepetten összerezzentem.

– Itt várj! – utasított.

Még mindig kísértett Cameron arckifejezése, de megpróbáltam világosan gondolkozni.

Nyílt az ajtó, Cameron behívott valakit. Volt valami ismerős a férfi hangjában.

Belestem a nappaliba, és megpillantottam a nyersen jóképű Shay Gardnert, Cameron félelmetes vívó ellenfelét, a Chrysalis egyik ijesztő domját. Farmert és bőrdzsekit viselt. A haja kócosabb volt a szokásosnál.

– Szia, Mia – biztatóan intett felém.

Álomszerű ködben bontakoztak ki előttem a szürreális pillanatok. Shaynek Amerikában kellett volna lennie. Nem esett szó róla, hogy találkozunk.

Csak szófoszlányokat hallottam a beszélgetésükből, túlságosan összpontosítottam a pezsgősüvegre.
Az üzenőkártyára.

Gyorsan utána nyúltam.

– Mia! – csattant fel Cameron.

Gorsan elolvastam, és mintha a szobából kiszippantották volna az összes levegőt.

„ Az enyém.”

  – L. M.

4. fejezet

A kártya kicsúszott az ujjaim közül, és pörögve szállingózott le a szőnyegre.

Lance fenyegetése nagyon is valóságos volt.

Összeszorult a torkom, a gondolataim szétszóródtak a négy égtáj felé, próbáltam megérteni, mit jelent ez. Nagyon reméltem, hogy Richard meg tudja győzni.

Cameron felsegítette a kabátomat, és szorosra kötötte az övet a derekamon.

– Mia, csak helyszínt változtatunk – nyugtatott Shay. – Ez minden. Semmi gond.

– Menj vele – kérte Cameron. – Én majd utánatok megyek.

– Nem megyek el nélküled – tiltakoztam.

Cameron somolygott.

– A britek nem szeretik, ha meztelen amerikaiak róják az utcáikat.

Shay megragadta a karomat, vasmarka égetett.

– Cole, őrizd meg a kártyát. Lehet, hogy később szükségünk lesz rá.

– Értettem – válaszolta Cameron.

– Azt hittem, Amerikában vagy – mondtam, és szabadulni próbáltam a markából.

Átvonszolt a lakosztályon.

Tekeregve próbáltam lerázni.

Szemmel láthatólag mulattatta a dolog.

– Nem hoztam magammal a locsolócsövet, Mia.

– Cameron! – Felé fordultam, az ajtó előtt állt, az arcáról aggodalom sugárzott.

– Várj. – Utánunk jött.

Felé nyújtottam a karom.

Vállon ragadott, és magához húzott.

– Az ösztöneid mindig tudják a választ. Mindig. Ne feledd.

Shay elhúzott tőle.

– Tartsd szorosan – szólt utánunk Cameron.

Gyorsan végigmentünk a folyosón, a liftről tudomást sem véve a lépcsőházba vágtattunk, mintha az adrenalin a lépcsőt választotta volna. Egyik lépcsősort tettük meg a másik után, a cipőm sarka kopogott, a légzésem visszhangzott.

Miután megtettünk pár emeletet, visszamentünk a folyosóra, a lifthez siettünk, míg a lift érkezésére vártunk, Shay körülnézett. Beléptünk az üres fülkébe. Shay idegesen nyomkodta a földszint gombját.

Igyekeztem észszerűen gondolkodni. Utáltam otthagyni Cameront. Gyűlöltem Lance-t, amiért ezt tette. Féltettem Richardot.

Shay bőrkabátja zizegett, miközben üzenetet írt. Feltételeztem, hogy neki is CyberVape van a telefonján.

– Miért nem várjuk meg Cameront? – kérdeztem.

– Mert ő a csali – magyarázta Shay. – Ez a munkám. Jó kezekben vagy.

– Honnan tudod ezeket? – kérdeztem csodálkozva, hogy a férfinek, akinek az alávetettek szexuális kínzása a perverzitása, ilyen tekintélyes állása van.

– A hadseregben szolgáltam – válaszolt. – A haditengerészet kommandósa, SEAL voltam.

– Mint Leo? – Eszembe jutott, hogy Cameron említette, a sofőrünk is volt katona.

Shay felnézett a mobiljáról.

– Leo tengerészgyalogos volt.

– Cameronnak írsz?

– Nem. Ellenőrzöm, hogy nem változtatták-e meg az útvonalat. Egy őrszem felügyeli.

A gondolataim visszaugrottak az időben, ahol Shay és Arianna együtt volt, az alávetettje a lábánál. Shay olyan hatalmat árasztott, amelyre csak egy harcedzett mester képes. Homályosan rémlett egy tetoválás a vállán, ami valamiféle katonai ismertetőjel lehetett. Mostanáig nem tulajdonítottam neki jelentőséget.

Amikor kinyílt a lift ajtaja, a portás már várt ránk.

– Miss. Lauren, telefonon keresik. Mr. Lance Merrill. –
A recepció felé mutatott.

– Köszönöm – mondtam idegesen.

– Mondja meg Mr. Merrillnek, hogy dr. Cole szobája reggelig nem fogad hívást – közölte Shay.

Közelebb húzott magához, elindultunk a főbejárattal ellenkező irányban, irodák, szobák, udvariasan mosolygó személyzeti tagok mellett haladtunk el, és továbbsiettünk.

A konyhába lépve mellbe vágott a forróság, az olaj és a fűszerek szaga. A séfek még ilyenkor is főztek. A személyzet további tagjai mellett mentünk el, akik a munkaállomásaik mögött robotoltak, és meglepetten nézték a magas, félelmetes férfit, aki maga mellett vonszolt engem.

– Segíthetek, uram? – kérdezte egy fiatal szakács.

– Toalett? – bökte ki Shay, és megkerülte a középső munkapultot.

– A vécét keresi – tolmácsolt az egyik munkás.

Kikerültünk egy ezüsttálcán sajtot cipelő embert, kisiettünk, és továbbvándoroltunk a végtelennek tűnő folyosókon.

Odakint mellbe vágott a hideg.

Hunyorogtam a hajnali fényben.

– Ültél már motoron? – kérdezte Shay, és a járdaszegély felé húzott, ahol fényesen csillogó fekete motorbicikli parkolt az oldalán Ducati felirattal.

– Nem, soha – mondtam, és próbáltam szabadulni a markából. – Az apám…

Rettegtem a motoroktól, amióta az egyik feltehetőleg elvette az apám életét. Szédült a fejem, a torkomban dobogott a szívem, megpróbáltam lebeszélni magam a pánikreakcióról. Az apám nagyon is életben volt, és azt a motorbalesetet csak kitalálták.

– Én nem tudok – hebegtem.

– De igen, tudsz, és fogsz is!

Shay elvette a két bukósisak egyikét a motor hátuljáról, és rám csatolta a fejfedőt.

Cameron szavai „ tartsd szorosan” visszhangzottak a fejemben.

– Könnyű – mondta Shay. – Csak fogd át a derekamat, és úgy mozgasd a tested, ahogy én.

Figyeltem, ahogy feltette a saját bukósisakját.

– Miért nem megyünk autóval?

– Mert így nyomjuk, bébi. – Végignézett az úton. – Ideje, hogy lerázzuk a balfaszokat.

Felmásztam Shay mögé, egy kicsit magasabban ültem, mint ő, előre hajoltam, átöleltem a derekát, kétoldalt a combjához préseltem a combomat, és reméltem, nem kifogásolja a halálfélelem szorítását. Elrúgta a motort az álló helyzetből, irányba állította, és felpörgette a motort. Mélyről jövő fojtott remegés terjedt szét a combjaim között.

Felbőgött a motor. Egy rándulás hátrafelé, és már száguldottunk is.

Előre hajoltam, és még szorosabban öleltem Shay derekát, a világ süvítve száguldott el mellettünk.