A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bob Woodward: Fear – Trump in the White House

Simon and Schuster, Inc., New York, 2018

Fordította: Bihari György (Prológus, 1–14. fejezet), Bojtár Péter (15–28. fejezet), Pétersz Tamás (29–42. fejezet)

Szaklektor: Magyarics Tamás

Tördelés: Gelányi Mariann

Korrektúra: Kótai Kata

Copyright © 2018 by Bob Woodward

All rights reserved.

Hungarian translation © Bihari György, Bojtár Péter, Pétersz Tamás, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-754-2

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Elsának

A szerző megjegyzése

Hálás köszönetem Evelyn M. Duffynak, aki az asszisztensem volt, miközben megírtam öt könyvet négy elnökről. Trump elnök abból a szempontból különös nehézséget jelentett, hogy híveiből és kritikusaiból egyaránt szélsőséges érzelmeket vált ki. Evelyn azonnal megértette, ebben az esetben mi a feladat: új információk szerzése, hitelesítése, és elhelyezése az összefüggések között, a Fehér Ház lehető legbelsőbb köreiből tudósítva.

Asszisztensem tisztában volt vele, hogy a feladat történelmi jelentőségű, és minél több anyagot össze kell gyűjtenünk, amíg még frissek az emlékek, és elérhetőek a dokumentumok és feljegyzések. Előfordult, hogy egy-két nap alatt kellett kutatnunk, interjúkat készítenünk és lemásolnunk az ugyanezen idő alatt át is dolgozott fejezetekhez, olyan témákat feltárva, mint az Észak-Koreával, Afganisztánnal és a Közel-Kelettel kapcsolatos külpolitika, továbbá a belpolitikai ügyek teljes spektruma a kereskedelemtől kezdve a bevándorláson át az adózási kérdésekig.

Evelyn gondoskodott róla, hogy a történetet konkrét dátumokkal, néven nevezett szereplőkkel és tényszerű beszámolókkal építhessük fel. Asszisztensem tiszteletre méltó munkamorállal, és a lehető legmélyebbről fakadó méltányossággal, kíváncsisággal és őszinteséggel végzi a dolgát. Milliónyi kutatási adatot, háttér-információt, időrendi táblázatot, felvételt, ötletet, a megválaszolatlan fontosabb kérdések és az elkészítésre váró, kiegészítő interjúk listáit köszönhettem neki.

Végtelen józanságában és bölcsességében a munkatársam, lélekben és munkában az alkotótársam volt.

„Az igazi hatalom
– nem szívesen használom a szót –
a félelem.”

– az elnökjelölt Donald J. Trump egy interjúban, amelyet Bob Woodward és Robert Costa készített vele 2016. március 31-én a Washington D.C.-ben lévő Trump International Hotelben, az egykori Old Post Office Pavilionban.

Az olvasó figyelmébe

A könyvhöz felhasznált interjúk a háttérinterjúkra vonatkozó újságírói alapszabály betartásával készültek. Ez azt jelenti, hogy minden, az interjúk során elhangzott információt felhasználhattam, de csak az aktuális interjúalany megnevezése nélkül. A könyv a szóban forgó események közvetlen érintettjeivel és tanúival készített, több száz órányi interjúból állt össze. Majdnem mindannyian engedélyezték, hogy rögzítsem a beszélgetésünk hanganyagát, hogy az összeálló történetet minél pontosabban mesélhessem el. Ahol konkrét idézeteket, gondolatokat vagy következtetéseket tulajdonítok bizonyos személyeknek, az információ vagy az illetőtől származik, vagy egy, a történtekről közvetlen tudomással bíró kollégájától, vagy értekezletekről származó feljegyzésekből, személyes naplókból, aktákból és kormányzati vagy személyes dokumentumokból.

Trump elnök nem volt hajlandó interjút adni a könyvhöz.

Prológus

2017 szeptemberének elején, a Trump-adminisztráció nyolcadik hónapjában Gary Cohn, a Goldman Sachs egykori elnöke és Trump elnök gazdasági főtanácsadója odaóvakodott a Fehér Ház Ovális Irodájában lévő Resolute{1}-asztalhoz.

A százkilencven centiméter magas, kopasz, nyegle és túláradóan öntelt Cohn a Goldmannél töltött huszonhét év alatt milliárdokat keresett az ügyfeleinek, és százmilliókat saját magának. Kikötötte, hogy joga legyen bármikor belépni az Ovális Irodába, és az elnök beleegyezett.

Az asztalon a dél-koreai elnöknek címzett levél egyoldalas vázlata hevert, amelyben Trump elnök felmondja az Egyesült Államok és Korea szabadkereskedelmi egyezményét, közismert nevén a KORUS-t.

Cohn elszörnyedt. Trump már hónapok óta fenyegetőzött, hogy felbontja a szerződést, amely alapot teremtett a két ország gazdasági kapcsolatához, katonai szövetségéhez, és ami a legfontosabb, a szigorúan titkos hírszerzési akciókhoz.

Az 1950–es években kötött szerződés értelmében az Egyesült Államok huszonnyolcezer-ötszáz katonát állomásoztatott a koreai-félsziget déli részén, ahol a speciális hozzáférést igénylő programok birtokában a legszigorúbban bizalmas információkba és kódnevekkel ellátott hírszerzési anyagokba nyerhettek betekintést. Észak-Korea interkontinentális ballisztikus rakétái manapság már képesek nukleáris robbanófejet eljuttatni akár Amerikába is. Egy Észak-Koreából indított rakéta harmincnyolc perc alatt elérhetné Los Angelest.

Az imént említett programoknak köszönhetően az Egyesült Államok hét másodpercen belül tudomást szerezhetett arról, ha Észak-Koreában kilőttek egy rakétát. Ugyanehhez Alaszkában tizenöt perc kellett, ami óriási különbség!

Ha pedig az Egyesült Államok hét másodpercen belül értesül a kilövésről, a katonaságnak lesz ideje lelőni az észak-koreai rakétát. Ez volt az Egyesült Államok kormányának legtitkosabb és talán legfontosabb hadművelete. Az amerikai jelenlét Dél-Koreában a nemzetbiztonság talpkövét jelentette.

Ha felmondják a KORUS-t, amelyet Dél-Korea nélkülözhetetlennek tart a gazdaságához, borulhat az egész kapcsolat. Cohn nem tudta elhinni, hogy Trump elnök képes lenne kockáztatni a nemzetbiztonság szempontjából életbe vágóan fontos hírszerzési lehetőségeket.

Az egésznek az volt az oka, hogy Trump szörnyű haragra gerjedt, mert az Egyesült Államok évi tizennyolcmilliárd dollárt veszített a KORUS-on, ráadásul minden évben három és fél milliárd dollárjába kerültek a Dél-Koreában állomásozó csapatok.

Noha szinte naponta születtek jelentések a Fehér Házban uralkodó káoszról és viszályokról, a publikum nem tudhatta, igazából mennyire vészes a helyzet a színfalak mögött. Trump állhatatlan volt, ritkán megbízható, kiszámíthatatlan. Ha elrontották a kedvét, ha méregbe gurult valami jelentős vagy jelentéktelen dolgon, képes volt azt mondani a KORUS-ra: „Még ma kiszállunk!”

És most itt ez a 2017. szeptember 5-én kelt levél, a lehetséges gyutacs egy nemzetbiztonsági katasztrófához. Cohn aggódott, hogy Trump aláírja a levelet, amint meglátja.

Elvette a vázlatot a Resolute-asztalról, és beletette egy „MEGŐRIZNI” feliratú kék iratgyűjtőbe.

– Elloptam az asztaláról – mondta később egy munkatársának. – Nem engedhettem meg, hogy lássa. Soha nem láthatja azt a dokumentumot. Meg kell védeni az országot.

Mivel a Fehér Házban ugyanakkora anarchia és rendetlenség uralkodott, mint Trump fejében, az elnök nem vette észre, hogy a levél eltűnt.

Elvileg Rob Porter, a titkárság vezetője és az elnöki papírmunka szervezője volt a felelős azért, hogy milyen levelek kerülnek a Resolute-asztalra. Ám a szóban forgó levélvázlat nyugtalanító módon valamilyen ismeretlen csatornán keresztül jutott el Trumphoz. A titkárság vezetője kevéssé látványos, ám meghatározó szerepet játszik a Fehér Házban. Porter már hónapok óta terjesztette be Trumpnak a határozati emlékeztetőket és más elnöki dokumentumokat, köztük a legbizalmasabb nemzetbiztonsági engedélyeket katonai és titkos hírszerző akciókhoz.

A százkilencven centiméter magas, keszeg, negyvenéves Porter mormonnak született, és a szürke emberek közé tartozott: jellegtelen szervező volt, aki a Harvardon tanult jogot, és Rhodes-ösztöndíjat kapott.

Porter később felfedezte, hogy a vázlatnak több másolata is létezik. Vagy ő, vagy Cohn gondoskodott róla, hogy egy se maradjon az elnök asztalán.

Cohn és Porter összedolgoztak, hogy megtorpedózzák Trump legóvatlanabbnak és legveszélyesebbnek ítélt parancsait. A kereskedelmi egyezményre vonatkozó dokumentum és mások is egyszerűen eltűntek. Ha valamilyen vázlat Trump elé került korrigálásra, Cohn egyszerűen elemelte, és az elnök megfeledkezett róla. De ami az asztalán volt, azt aláírta.

– Nem az a lényeg, hogy mit tettünk az országért – mondta Cohn bizalmas körben. – Hanem hogy minek a megtételétől óvtuk meg az elnököt.

Nem más volt ez, mint hivatali államcsíny: az amerikai elnök akaratának és alkotmányos tekintélyének aláaknázása.

A politikai döntések, a programok és az elnöki papírmunka összehangolása mellett Porter munkaidejének egyharmada – mint azt egy munkatársának mondta – arra ment el, hogy próbált „reagálni a legveszélyesebb ötletekre, és különböző indokokkal meggyőzni az elnököt, hogy azok talán nem is olyan jó ötletek”.

Cohnnak és Porternek volt egy másik stratégiája is: a halogatás, az elnapolás, a hivatkozás a jogi megszorításokra.

– Annál, hogy csak úgy elvettünk papírokat az asztaláról, tízszer gyakoribb volt, hogy valamit elodáztunk, vagy nem terjesztettünk be, vagy azt mondtuk neki – komolyan, nem csak kifogásnak –, hogy ezt még alaposan meg kell vizsgálni, vagy ezen többet kell dolgozni, vagy hogy a törvény nem engedi – mondta a korábban ügyvédként dolgozó Porter. – Folyton úgy éreztük magunkat, mintha a szakadék szélén egyensúlyoznánk.

Voltak napok vagy hetek, amikor a működés irányíthatónak látszott, és két lépést távolodtak a szakadék peremétől.

– Máskor lezuhantunk a semmibe, és nem sikerült megakadályoznunk, hogy az adott lépésre sor kerüljön. Olyan volt ez az egész, mint egy folyamatos kötéltánc.

Noha Trump egyszer sem hozta szóba az elkallódott szeptember 5-ei levelet, azért nem feledkezett meg róla, hogy mit akart a kereskedelmi egyezménnyel.

– Több változata is volt annak a levélnek – mondta Porter az egyik munkatársának.

Később az Ovális Irodában tartott egyik értekezleten heves vita robbant ki a dél-koreai egyezményről.

– Nem érdekel! – mondta Trump. – Unom ezt a vitatkozást! Hallani sem akarok róla! Kiszállunk a KORUS-ból! – Diktálni kezdett egy új levelet, amelyet el akart küldeni.

Jared Kushner, Trump veje, komolyan vette az elnök szavait. A harminchat éves Jarednek, a Fehér Ház egyik vezető tanácsadójának fegyelmezett, már-már arisztokratikus fellépése volt. 2009-ben kötött házasságot Ivankával, Trump lányával.

Mivel Jared ült legközelebb az elnökhöz, írni kezdte, amit Trump diktált.

– Fejezd be a levelet, és küldd be hozzám, hogy aláírhassam – parancsolta Trump.

Jared éppen új levéllé dolgozta át az elnök diktálását, amikor Porter hírül vette a dolgot.

– Küldje át nekem a vázlatot – mondta Kushnernek. – Ha megcsináljuk, ne végezzünk félmunkát. Úgy kell megfogalmaznunk a levelet, hogy ne hozzon szégyent ránk.

Kushner átküldte a vázlat másolatát. Nem sok hasznát vették. Porter és Cohn eddigre már megírt valamit, hogy bizonyítsák, megteszik, amire az elnök utasította őket. Trump azonnali választ várt, nem mehettek be hozzá üres kézzel. A vázlat az egyik része volt az elterelő hadműveletnek.

Egy szabályos értekezleten a KORUS felmondásának ellenzői felhoztak minden érvet: az Egyesült Államok még sohasem mondott fel semmilyen szabadkereskedelmi egyezményt; a dolognak vannak törvényes vetületei, geopolitikai vetületei, hírszerzési vetületei; a levél még nincs kész. Tényekkel és logikával mértek csapást az elnökre.

– Hát akkor dolgozzanak tovább a levélen – mondta Trump. – Látni akarom a következő vázlatot.

Cohn és Porter nem készített következő vázlatot, így nem volt mit megmutatni. A kérdés egyelőre eltűnt az elnöki döntéshozatal ködében. Trumpot más dolgok foglalták le.

Ám a KORUS-téma csak nem akart teljesen feledésbe merülni. Cohn beszélt James Mattis védelmi miniszterrel, a tengerészgyalogság visszavonult tábornokával, Trump kormányának talán legbefolyásosabb tagjával. A veterán Mattis tábornok negyven évet szolgált le a seregben. Százhetven centiméter magas volt, olyan egyenesen tartotta magát, mintha nyársat nyelt volna, és állandóan olyan képet vágott, mint aki halálosan unja az életet.

– A borotva élén egyensúlyozunk – mondta Cohn a miniszternek. – Lehet, hogy ezúttal elkél egy kis támogatás.

Mattis igyekezett minél ritkábban ellátogatni a Fehér Házba, és lehetőleg katonai kérdésekkel foglalkozni, de most belátta, hogy a kérdés nem tűr halasztást, és bement az Ovális Irodába.

– Elnök úr – mondta –, hazánk biztonságára Kim Dzsongun jelenti a legközvetlenebb fenyegetést. Szükségünk van Dél-Koreára mint szövetségesre. Lehet, hogy ennek látszólag nincs köze a kereskedelemhez, pedig életbe vágó. A Dél-Koreában állomásozó amerikai katonaságnak és hírszerzésnek köszönhetjük, hogy meg tudjuk védeni magunkat Észak-Koreától. Kérem, ne mondja fel a szerződést.

– Miért fizet az Egyesült Államok évi egymilliárd dollárt egy ballisztikus rakétaelhárító rendszerért Dél-Koreában? – kérdezte Trump, aki annyira dühös volt a THAAD, a végfázisú nagy magassági területvédelmi rendszer miatt, hogy azzal fenyegetőzött, kivonja Dél-Koreából, és átköltözteti az oregoni Portlandbe.

– Nem Dél-Koreáért tesszük – felelte Mattis. – Azért segítünk Dél-Koreának, mert ők meg rajtunk segítenek.

Az elnök látszólag egyetértett, de egyetértése csak az adott pillanatra szólt.

2016-ban az elnökjelölt Trump így definiálta a Bob Costának és nekem adott interjújában az elnök feladatát:

– Legelsősorban a nemzet biztonságának garantálása… Ez az egyes, kettes és hármas számú feladat… Az az erős katonaság, amelyik nem hagyja, hogy kívülről ártsanak a hazánknak. És én határozottan azt gondolom, hogy mindig ez lesz az egyes számú feladatom.

A valóság az volt, hogy az Egyesült Államok 2017-ben hozzákötötte magát egy érzelmileg túlfűtött, állhatatlan és kiszámíthatatlan vezető szavaihoz és tetteihez. Az elnök beosztottai készakarva hiúsították meg azokat a lépéseket, amelyeket vezetőjük legveszélyesebb ötleteinek tartottak. A világ legerősebb országának végrehajtó hatalma idegösszeomlást kapott.

A könyv ennek a történetét meséli el.

A dél-koreai elnöknek címzett, 2017. szeptember 5-én kelt levél vázlata a szabadkereskedelmi egyezmény felmondásáról. Gary Cohn elhozta az Ovális Iroda asztaláról, nehogy Trump elnök aláírja és postáztassa.

1. fejezet

2010 augusztusában, hat évvel azelőtt, hogy Steve Bannon átvette volna Donald Trump győztes elnökválasztási kampányának irányítását, megszólalt az akkor ötvenhét éves, jobboldali témájú politikai filmeket készítő producer telefonja.

– Mi a programod holnapra? – kérdezte David Bossie, a képviselőház veterán republikánus vizsgálóbiztosa, aki majdnem két évtizede hajtotta Bill és Hillary Clinton botrányait.

– Öreg – felelte Bannon –, azokat a kurva filmeket vágom, amiket neked csinálok.

Közeledtek a 2010–es időközi kongresszusi választások. A Tea Party mozgalom forrpontra jutott, a republikánusok beindultak.

– Dave, most nyomunk ki két új filmet. Szerkesztek. Napi húsz órát dolgozom. – A Citizens Unitednél, a konzervatív politikai akcióbizottságnál, amelynek Bossie volt a főnöke, szakmányban gyártották a Clinton-ellenes filmeket.

– Fel tudsz jönni velem New Yorkba?

– Minek?

– Hogy találkozz Donald Trumppal.

– Minek?

– Fontolgatja, hogy indul az elnökválasztáson.

– Melyik országban?

– Nem, de komolyan – erősködött Bossie.

Hónapok óta értekezett és dolgozott együtt Trumppal. Trump kérte ezt a találkozót.

– Öreg, nekem nincs időm faszverésre – jelezte Bannon. – Donald Trump sose lesz elnök. Felejtsd el. Obama ellen? Ne szórakozz már. Nincs nekem időm baromságokra.

– Nem akarsz találkozni vele?

– Nem, nem érdekel. – Trump egyszer adott Bannonnak egy félórás interjút ahhoz a Los Angelesből sugárzott, vasárnap délutáni rádióműsorhoz, amelynek Bannon a The Victory Sessions („Dialógus a győzelemért”) címet adta, és „a gondolkodó ember műsora”-ként hivatkozott rá.

– A fazon nem gondolja komolyan – mondta Bannon.

– Szerintem igen – vitatkozott Bossie. Trump tévés celeb volt, The Apprentice („A gyakornok”) című híres műsora néhány hete a legnagyobb nézettséget érte el az NBC-n. – Semmi bajunk nem lesz belőle, ha elmegyünk hozzá.

Bannon végül rábólintott, hogy elmegy New Yorkba, a Trump Towerbe.

Fellifteztek a huszonhatodik emeleten lévő tanácsterembe. Trump szívélyesen üdvözölte őket, és, mesélte Bossie, ő tartott neki egy részletes előadást, kvázi oktatói órát.

Az óra első felében azt ismertette, hogyan kell indulni és nyerni egy republikánus elnökjelölő közgyűlésen. Az óra második felében pedig elmagyarázta, hogyan kell versenybe szállni az Egyesült Államok elnöki tisztjéért Barack Obamával. Ismertette a szabványos választási stratégiákat, értekezett az eljárásokról és kérdésekről. Bossie hagyományos, a kormány hatalmának korlátozását támogató konzervatív volt, akit meghökkentett a Tea Party mozgalom.

Fontos pillanat ez az amerikai politikában, mondta Bossie. A Tea Party populizmusa végigsöpört az országon. A kisember elkezdte hallatni a hangját. A populizmus alulról szerveződő mozgalom, célja a politikai status quo megdöntése a hétköznapi ember javára.

– Én üzletember vagyok – emlékeztette őket Trump. – Nem hivatásos politikai törtető.

– Ha elnök akar lenni – figyelmeztette Bossie –, sok kis kérdésről és sok nagyról kell tudnia. – Ilyen kis kérdés a határidők betartása, a jelölés államonként változó szabályai, szóval a részletek. – Meg kell értenie az irányelveket, tudnia kell, hogyan nyerje meg magának a küldötteket, és mindenekelőtt meg kell értenie a konzervatív mozgalmat.

Trump bólintott.

– Pár kérdésben vannak problémák – folytatta Bossie.

– Nekem semmilyen kérdésben nincs problémám – jelentette ki Trump. – Miről beszél?

– Először is, republikánus elnökjelölt csak olyan lehet, aki életpárti – magyarázta Bossie. – Maga pedig sajnos erősen választáspárti.

– Az meg mit jelent?

– Köztudottan többször adakozott az abortuszosoknak, a választáspárti jelölteknek. Nyilatkozatokat tett. Életpártinak kell lennie, elleneznie kell az abortuszt.

– De én ellenzem az abortuszt – jelentette ki Trump. – Én életpárti vagyok.

– Hát pedig dokumentálva van az ellenkezője.

– Azt helyre lehet hozni – szögezte le Trump. – Maga csak mondja meg, hogyan lehet helyrehozni. Én… hogy is mondta? Életpárti vagyok. Én életpárti vagyok, ha mondom.

Minél tovább beszélt, annál jobban lenyűgözte Bannont az előadóművészi képességeivel. Trump harcias volt, és gyorsan váltott témát. Remek formában volt, valósággal lehengerelte az embert, parancsoló fellépésével betöltötte a helyiséget. Volt benne valami. Ugyanakkor olyan is volt, mint azok a fickók a kocsmában, akik visszabeszélnek a tévének. Utcai vagány Queensből. Bannon szerint olyan volt, mint Archie Bunker{2}, csak nagyon céltudatos változatban.

– A másik nagy probléma a maga szavazási statisztikája.

– Hogyhogy az én szavazási statisztikám?

– Hogy milyen gyakran szavaz.

– Miről beszél maga?

– Nos, ez egy republikánus elnökjelölt-választás – felelte Bossie.

– Én szavazok minden alkalommal! – mondta Trump magabiztosan. – Szavaztam minden egyes alkalommal tizennyolc-húsz éves korom óta!

– Ez így nem pontos. Tudhatja, hogy a szavazatait regisztrálják. – Bossie-nak, a kongresszusi vizsgálóbiztosnak számtalan nyilvántartás állt rendelkezésére.

– Nem tudják azok, hogyan szavazok.

– Nem, nem, nem, nem az, hogy hogyan szavaz. Hanem hogy milyen gyakran szavaz.

Bannon rádöbbent, hogy Trump a politika alapfogalmaival sincs tisztában.

– Én mindig szavaztam! – makacskodott Trump.

– Az a helyzet, hogy egész életében egyetlenegyszer szavazott elnökjelölt-választáson – idézte a nyilvántartásból Bossie.

– Hát ez kurva nagy hazugság – közölte Trump. – Úgy, ahogy van, hazugság. Ahányszor szavazni kell, szavazok.

– Egyetlen előválasztáson szavazott – mondta Bossie. – 1988-ban vagy mikor, a republikánusokén.

– Igaza van – mondta Trump, zökkenő nélkül megtéve a száznyolcvan fokos fordulatot. – Rudyra. – Giuliani 1989-ben indult egy előválasztáson a polgármesterségért. – Erre gondolt?

– Igen.

– Majd kibekkelem – mondta Trump.

– Lehet, hogy ebből semmi sem számít – mondta Bossie –, de lehet, hogy igen. Ha haladni akar, módszeresnek kell lennie.

Bannon volt a következő. Azzal kezdte, hogy mi a motorja a Tea Party mozgalomnak, amely nem szereti az elitet. A populizmus a közember barátja, mert tudnivaló, hogy a rendszer manipulált. A populizmus harcol a haveri kapitalizmus és a lepacsizott üzletek ellen, amelyek a vérét veszik a munkásságnak.

– Ezt szeretem! Ez vagyok én! – helyeselt Trump. – Egy popularista! – törte kerékbe a szót.

– Nem, nem – igazította ki Bannon. – Populista.

– Ja, ja – makacskodott Trump. – Popularista.

Bannon feladta. Először azt gondolta, Trump nem ismeri a szó jelentését. Bár lehet, hogy a maga módján értelmezi, úgy, hogy populárisnak kell lenni a nép szemében. Bannon tudta, hogy a „popularista” egy régebbi angol változata volt a „populistá”-nak a nem szellemi foglalkozású nagyközönség számára.

Egy órája tartott már a megbeszélés, amikor Bossie megszólalt:

– Van még egy nagy bökkenő.

– Mi az? – kérdezte Trump kissé óvatosabban.

– Nos – mondta Bossie –, maga 80%-ban a demokratáknak adakozott. – Bossie szemében ez volt Trump legsebezhetőbb pontja, bár ezt már nem mondta ki.

– Ez baromság!

– Nyilván van tartva – jelentette ki Bossie.

– Ez is! – Trump szóhoz sem jutott.

– Minden egyes adománya. – A politikusok anyagi támogatása nyilvános adatnak számított.

– Én mindig méltányos vagyok! – Trump azt állította, egyenlő adományokkal támogatta mindkét pártot.

– Maga igazán bőkezű, de akkor is a demokratáknak jutott a 80%. Chicago, Atlantic City…

– Mert muszáj volt! – mondta Trump. – Az összes várost ezek a kurva demokraták igazgatják. Hoteleket kell építeni. Meg kell kenni őket. Ők jöttek hozzám.

– Ide figyeljen – szólt közbe Bannon. – Dave arra akar kilyukadni, hogy maga a Tea Party embereként szeretne indulni, de a probléma abban áll, hogy a Tea Party pont az ilyenekre panaszkodik. Hogy a magafajták egymás között osztják szét az üzleteket.

– Ezt majd kibekkelem – mondta Trump. – Itt minden manipulálva van. Ez egy manipulált rendszer. Ezek az emberek már évek óta fejnek. Nem akarok én adni. De ezek csak úgy besétálnak az irodámba. Ha meg nem írok nekik csekket…

– Van Queensben egy politikus – folytatta. – Egy öreg fazon egy baseballütővel. Amikor az ember odamegy hozzá, muszáj adnia neki valamit – általában kápét. Ha nem ad semmit, nem történik semmi. Nem épül meg semmi. De ha a fazon megkapja a pénzt egy borítékban, akkor igen. Így megy ez. De ezt helyre tudom hozni.

Bossie azt mondta, van egy ütemterve.

– Itt van a konzervatív mozgalom. A Tea Party jön és megy. A populizmus jön és megy. De a konzervatív mozgalom, az kőszikla Goldwater óta. Másodszor, azt javasolnám, hogy ha indulni akar, úgy tegye, mintha a kormányzóságot pályázná meg három államban: Iowában, New Hampshire-ben és Dél-Karolinában. Ebben a három államban tartanak elsőként előválasztásokat. Induljon, és beszéljen úgy, mint egy helyi, mintha a kormányzójuk akarna lenni. – Sok jelölt elkövette azt az óriási hibát, hogy egyszerre próbált indulni huszonhét államban. – Induljon három kormányzóválasztáson, akkor igazán jól startol. Összpontosítson háromra. Legyen sikeres háromban, a többi jön magától.

– Lehetek az elnökjelölt – mondta Trump. – Meg tudom verni őket. Nem érdekel engem, hogy kicsodák. Menni fog. És el tudom intézni azt a többi dolgot is.

Elvégre minden kijelentés elővehető, újratárgyalható.

– Életpárti vagyok – erősködött Trump. – Belevágok.

– A következőt kell tennie – mondta Bossie. – Csekket kell írnia kétszázötvenezer-ötszázezer dollár összértékben, külön-külön minden képviselőnek és szenátornak. Mind ide fognak jönni. Nézzen a szemükbe, rázzon kezet velük. Ad nekik egy csekket, mert jeleznünk kell, hogy itt vagyunk. Egyénileg kell csinálnia, hogy tudják, kivel van dolguk. Később jól fog jönni, hogy megtette az első lépést a kapcsolatépítésben.

Majd Bossie folytatta:

– Mindegyiküknek azt kell mondania, hogy ez a csekk a magáé, kétezer-négyszáz dollárról szól – folytatta Bossie. – Ez a maximális összeg. Külön-külön csekk mindenkinek, kápé a kampányukhoz, hogy tudják, ez személyesen magától jön. Így a republikánusok tudni fogják, hogy maga komolyan veszi a dolgot. A pénz főszerepet játszik az elnöki politika művészetében.

Később ez még nagyon jól fog jönni. Az olyan csatatérállamok jelöltjeire kell koncentrálni, mint Ohio, Pennsylvania, Virginia és Florida.

Végül Bossie zárásként ezt mondta:

– Aztán írnia kell egy könyvet a politikáról. Össze kell hoznia egy könyvet arról, hogy mit gondol Amerikáról és ezekről a dolgokról.

Bannon aztán részletes ismertetőt tartott Trumpnak Kínáról és az ország arra irányuló törekvéseiről, hogy pénzt és munkahelyeket vegyen el az Egyesült Államoktól, és ez sikerül is neki. Mániája volt a kínai fenyegetés.

– Na, mit szólsz? – kérdezte később Bossie Bannontól.

– Lenyűgöző jelenség – felelte Bannon. – De hogy elnök legyen? Kizárt. Először is, ott az a két dolog. A faszi egyetlenegy csekket sem fog megírni. Nem az a típus, aki csekkeket ír. Ő csak aláírja a csekkek hátulját, amikor neki fizetnek. Jó is, hogy mondtad, mert ez nem szokott csekkeket írni.

– Na és a könyv a politikáról?

– Hagyjál már, soha nem írja meg. Eleve senki se venné meg. Úgyhogy időpocsékolás volt az egész, bár baromi jól szórakoztam.

Bossie azt mondta, igyekszik felkészíteni Trumpot, ha az netán tényleg úgy dönt, hogy elindul a választáson. Trumpnak volt egy egyedülálló ütőkártyája: köze nem volt a politikához.

Ahogy mentek tovább, Bossie gondolatban lefuttatta ugyanazt a szellemi tornagyakorlatot, amelyet hat év múlva sok amerikai végigcsinál. Soha nem fog indulni. Soha nem fog regisztrálni. Soha nem hozza nyilvánosságra a vagyonbevallását. Ugye? Soha nem csinálja meg egyiket se. Soha nem fog győzni.

– Szerinted indul? – kérdezte végül Bannontól.

– Kizárt – ismételte Bannon. – Nulla esély van rá. Nullánál is kevesebb. Nézd már meg, milyen életet él, öreg. Ugyan már, dehogy csinálja meg. Pofára esne.

2. fejezet

Hat évvel később

Szinte biztos, hogy ha nem olyan képtelenül trehány összevisszaságban követik egymást az események, ahogy a továbbiakban lesz olvasható, egészen más világ lenne, mint ami van. Donald Trump 2016. július 21-én elfogadta a republikánusok elnökjelöltségét. Vadászatában az elnökségre 2016. augusztus 13-án, szombaton következett be a komoly fordulat.

Steve Bannon, ekkoriban a jobboldali Breitbart News elnöke, egy padon ült a New York-i Bryant Parkban, és körülrakta magát újságokkal, ilyen volt a szombati rutinja. Elsőnek a Financial Timest lapozta át, majd sort kerített a The New York Timesra.

„Bukásra áll a belső misszió Trump nyelvének megfékezésére”, közölte a szalagcím a The New York Times első oldalán. Három hónap múlva volt esedékes az elnökválasztás.

Édes Istenem, gondolta Bannon.

A Bannon-dráma első felvonásának alapjául a férfi megjelenése szolgált, a teniszpólók többszörös rétegén viselt ódon katonazubbony. A második alapjául a viselkedése, amely agresszív volt, elbizakodott és lármás.

A Times riporterei húsz névtelen republikánus forrásra hivatkoztak, akik vagy Trumphoz, vagy a kampányához álltak közel. A cikkből egy összezavarodott, kimerült, nyűgös, baklövésekre hajlamos Trump képe rajzolódott ki, aki rosszul áll az adományozók dolgában. Kétes volt a helyzete Floridában, Ohióban, Pennsylvaniában és Észak-Karolinában, azokban a csatatérállamokban, ahol eldől a választás. Csúnya portré volt, ráadásul az utolsó szóig igaz. Bannon úgy számolt, hogy Trump akár húsz ponttal is lemaradhat Hillary Clinton demokrata elnökjelölt mögött, de mindenképpen két számjegyű lesz a hátránya.

Kétségtelen, hogy Trump könnyen magára tudta vonni a média figyelmét, de még mindig nem volt stábja azon kívül, amit a Republikánus Országos Bizottságtól kapott. Bannon tudta, hogy Trump kampánystábja mindössze néhány emberből áll, akik egy szobában lézengenek: egy beszédíró és körülbelül hat szállásszervező, akik beütemezték a nagygyűléseket országszerte a legolcsóbb helyekre, gyakran ócska, viharvert stadionokba.

Ennek ellenére Trump tizenhat embert lehagyva megnyerte a republikánus elnökjelölő választást, és nagydarab, tudatlan, felforgató mivoltában örökké ott volt az ország orra előtt.

A Harvard üzleti iskolájában diplomázott, immár hatvanhárom éves, lánglelkű nacionalista Bannon felhívta Rebekah Mercert.

Mercer és családja az egyik legnagyobb és legvitatottabb támogatója volt a Republikánus Pártnak. Az amerikai politikában, különösen a Republikánus Pártban a pénz az üzemanyag. Mercerék enyhén kétes megítélésűek voltak, de a pénzükön tudtak vásárolni maguknak egy helyet az asztalnál. Nem mellesleg társtulajdonosai voltak a Breitbartnak.

– Ez baj, mert minket fognak hibáztatni érte – mondta Bannon. A Breitbart mindig kiállt Trump mellett az elnökjelölt sötétebb óráiban. – Ezzel vége lesz a Breitbartnak.

– Miért nem lép be maga? – kérdezte Rebekah.

– Soha életemben nem szerveztem még kampányt – felelte Bannon. Még a közelébe sem jutott az ilyesminek. Már az ötlet is nevetséges.

– Ez a Manafort egy csődtömeg – mondta Rebekah. Trump kampányigazgatójára, Paul Manafortra célzott. – Jelenleg senki sem csinálja a kampányt. És Trump hallgat magára. Folyton a felnőttet keresi, aki majd dirigálja.

– Nézze, én egy másodperc alatt vállalhatnám – mondta Bannon. – De ő miért tenné?

– Mert sose értett hozzá – mondta Rebekah, és megemlítette a The New York Times cikkét. – A kampány pánik üzemmódban van. – Vagyis Trump azért venné fel Bannont, mert kétségbe van esve.

Mercerék felkeresték Trumpot, aki a Long Island-i East Hamptonba ment Woody Johnsonhoz, a New York Jets tulajdonosához, pénzgyűjtés céljából. Mercerék általában csak a csekkeket írták, és azt mondták, nincs szükségük arra, hogy lássák is a jelöltet. Trumppal viszont akartak találkozni tíz percre.

A magas, vörös hajú Rebekah-nak be nem állt a szája az üvegezett kis verandán, míg az apja, Bob Mercer – a fényes elméjű matematikus, a mesés sikerű hedge fund, az évi ötvenmilliárd dollárból gazdálkodó Renaissance Technologies egyik agytrösztje – alig beszélt.

– Manafortnak mennie kell – jelentette ki Rebekah. – Káosz, amit művel.

– Kit javasol? – kérdezte Trump.

– Steve Bannon jön helyette.

– Sose vállalja.

– Biztosan vállalja – közölte Rebekah.

Bannon aznap este utolérte Trumpot.

– Kínos ez a dolog az újságban – mondta a The New York Times cikkéről. – Maga jobb ennél. Győzhetünk. Győznünk kell. Hillary Clintonról van szó, az ég szerelmére.

Trump szidta egy darabig Manafortot.

– Ez egy pöcs! – mondta. – Nem tudja jól használni a tévét!

– Találkozzunk holnap, és szervezzük meg a dolgot. Képesek vagyunk rá! – lelkendezett Bannon. – Csak tartsuk titokban.

Trump beleegyezett, hogy másnap, vasárnap reggel újra találkozik Bannonnal.

Ugyancsak aggasztó volt ez a nap egy másik politikusnak, Reince Priebusnak, a negyvennégy éves wisconsini jogásznak, a Republikánus Országos Bizottság elnökének. Elnöksége öt évében Priebus volt Mr. Hosszúkezű és Mr. Pók. Nyájas fellépése mögött egy birodalomépítő rejtőzött. Priebus hozta meg a párt pénzügyi döntéseit, fogadta fel a hatezer-ötszáz fizetett terepmunkást, szerepelt rendszeresen a tévében. Saját kommunikációs cége volt, de most kényelmetlen helyzetbe került.

Priebus a maga részéről katasztrófának tekintette az augusztust. „Egy állandóan működő fűtőlámpa, amelyik nem akar kialudni.” Aminek Trump elnökjelölt volt az oka.

Priebus kezdettől fogva irányítani próbálta a kampányt. Amikor Trump 2015. június 16-án a jelölését bejelentő beszédében azt állította, hogy a mexikóiak mindenkit megerőszakolnak, Priebus felhívta, és figyelmeztette: – Így nem beszélhet. Túl sok munkánk fekszik a latinók megnyerésében.

Trump nem volt hajlandó visszavenni, és nekitámadt mindenkinek, aki őt támadta. A Republikánus Bizottság egyetlen elnökének sem volt még akkora szálka a körme alatt, mint Trump.

A minden hájjal megkent Mitch McConnell, a republikánusok szenátusi frakcióvezetője bizalmasan felhívta Priebust: felejtse el Trumpot, irányítsa át a pénzt a Szenátus jelöltjeinek, zárja el Trump elől a pénzcsapot.

Ám Priebus meg akarta őrizni jó viszonyát Trumppal, és úgy döntött, szilárdan megveti a lábát középúton Trump és McConnell között. Ezt józan taktikai döntésnek tartotta, amely biztosítja számára és pártjának a túlélést. Meg is mondta Trumpnak: – Száz százalékig maga mellett vagyok. Szeretem magát. Magával fogok dolgozni, de meg kell védenem a pártot. Van más felelősségem is magán kívül.

Priebus vállalta, hogy kampányol Trumpnak, és bemutatja a nagygyűléseken. Ő ezt úgy látta, mintha egy fuldoklónak nyújtana kezet.

Megrendítette, amikor a Timesban azt olvasta, hogy Trumpot képtelenség civilizálni. „Francba! – gondolta. – Ez nagy baj! A kampány széthullóban van. Bár ez nem is kampány, hanem egy vicc.”

Olyan sok mindent mondtak a Times cikkében, hogy Priebus megértette, a húsz forrás vagy szabotálni próbálja a kampányt, vagy szokás szerint magukat fényezik.

Veszélyes idők ezek, talán a legveszélyesebbek Trumpra és a pártra nézve, gondolta Priebus. Nincs más hátra, mint előre: eszkaláció minden fronton, maximális agresszió a végzetes gyengeségek leplezésére.

Azon a vasárnap reggelen Steve Bannon megérkezett a manhattani Trump Towerbe, és szólt a biztonságiaknak, hogy megbeszélése van Mr. Trumppal.

– Príma – felelte az őr. – Hétvégén soha nincs bent.

Bannon telefonált Trumpnak.

– Hűha! Bedminsterben vagyok – magyarázta az elnökjelölt. Bedminsterben volt a Trump Országos Golfklub. – Mivel nincs itt, megyek golfozni. Jöjjön ki, majd együtt ebédelünk. Legyen itt, mondjuk, egyre.

Elkezdte aprólékosan magyarázni, hogyan lehet eljutni a New Yorktól negyven mérföldnyire lévő golfklubba.

– Meg fogom találni – jelentette ki Bannon.

– De nem, hajtson föl egyenesen a Rattlesnake Bridge Roadra, aztán kábé egy mérfölddel később forduljon be jobbra.

– Meg fogom találni. A maga Trump Országos Golfklubjáról van szó.

– Nem – makacskodott Trump –, figyeljen ide.

Olyan részletességgel magyarázta el az útvonalat, amilyet Bannon még egyetlen kérdésben sem tapasztalt tőle.

Bannon úgy vitette ki magát Bedminsterbe, hogy délre érjen oda, mert semmiképpen sem akart késni. Az öltözőben odavezették egy öt személyre terített asztalhoz.

– Korán érkezett – mondta egy alkalmazott. – A többiek csak egyre jönnek.

– A többiek? – kérdezte Bannon.

– Roger Ailes, Chris Christie kormányzó és „a polgármester” – Rudy Giuliani – is itt lesz.

Bannon pipa lett. Nem azért jött ide, hogy mások előtt tartson előadást. Ő és Trump megegyeztek, olyan megállapodást kötöttek, amelyet nem lehet felülvizsgálni.

Elsőnek Ailes érkezett, Bannon egykori mentora, a Fox News alapítója és vezérigazgatója, régi republikánus politikai szereplő Richard Nixon óta.

– Mi a fasz ez? – kérdezte, és ócsárolni kezdte a kampányt.

– Mennyire rosszak a számok? – kérdezte Bannon.

– Bukta lesz!

– Tegnap este beszéltem Trumppal – mondta Bannon. – Mercerék is beszéltek vele. Ide kellett jönnöm, hogy átvegyem a kampányt, de ezt ne mondja el a másik két fazonnak.

– Mi a fasz ez? – kérdezte újra Ailes. – Maga semmit sem ért a kampányokhoz. Szó sem lehet róla.

– Tudom, de a mostaninál bárki képes jobbat szervezni.

Noha Bannon évek óta ismerte Ailest, nem volt hajlandó szerepelni a Fox Newson.

Egyszer azt mondta: – Azért nem szerepeltem soha a Foxon, mert nem akartam Roger lekötelezettje lenni… Sose legyen a lekötelezettje, mert mindenestől megeszi.

Ez szöges ellentétben állt a Trumphoz fűződő kapcsolatával, akit Bannon csak egy kérvényezőnek látott. 2015 novembere és 2016 júniusa között Trump egész interjúsorozatot adott Bannonnak a Breitbart News Daily rádióműsorban.

Ailes azt mondta, a heti vita-előkészítőre jöttek. Másfél hónappal későbbre, szeptember 26-ára volt beütemezve az első elnöki vita Hillary Clintonnal.

– Vita-előkészítő? – kérdezte Bannon. – Maga, Christie és Rudy?

– Ez a második.

– Komolyan készül a vitára? – kérdezte Bannon váratlan elismeréssel.

– Nem, idejön és golfozik, és csak úgy beszélgetünk a kampányról meg mindenféléről. De azért igyekszünk rászoktatni.

Ekkor csatlakozott hozzájuk Paul Manafort kampányigazgató.

Bannon, aki mindig „tűzokádó populistának” nevezte magát, fel volt háborodva. Manaford vitorlázáshoz öltözött, nyaksállal. Mintha egyenesen Southamptonból érkezett volna!

Aztán Trump is megérkezett, és leült. Feltálalták a hot dogot és a hamburgert. Egy tizenegy éves kölyök álomkajája, gondolta Bannon. Trump rögtön behabzsolt két hot dogot.

Közben megkérdezte Manafortot, hogyan jelenhetett meg a The New York Timesban egy olyan cikk, hogy az ő nyelvét nem tudják megfékezni. Ez is egyike volt Trump ellentmondásainak: élvezettel támadta a mainstream sajtót, különösen a Timest, mégis ezt tartotta a mérvadó újságnak, és szinte egyik cikkében sem kételkedett.

– Paul, hát mi vagyok én, egy kisbaba? – kérdezte Manaforttól. – Ezt akarja mondani nekem? Maga borzasztó a tévében. Magának nincs energiája. Nem képviseli a kampányt. Már elmondtam szépen, hogy soha többé nem szerepelhet a tévében.

– Donald… – próbált válaszolni Manafort.

Bannon gyanította, hogy Trumpot bosszantja, ha mások bizalmaskodva a keresztnevén szólítják, mintha egyenlők lennének vele.

– Egy dolgot meg kell értenie, Mr. Trump – szólt közbe. – A sztori egy csomó névtelen forrásra hivatkozik, így nem tudhatjuk, mennyi igaz belőle.

– Én tudom! – Trump rázúdította a mérgét Manafortra. – Mert vannak szivárogtatók! – Ő csak tudta, hogy az állítások igazak.

– Egy csomónak nincs is gazdája – erősködött Bannon. Sehol egy név, mind lapít. – Az egész rohadt New York Times egy rakás hazugság. Ugyan már, baromság az egész! – játszotta tovább teljes mellbedobással az ellenzéki szerepét, pedig tisztában volt vele, hogy a sztori igaz.

Trump nem vette be. A cikk az egy szentírás, a kampány pedig tele van szivárogtatókkal. Még gyilkolták egy darabig Manafortot. Utána Trump fél órán át háborús adomákat mesélt. Manafort távozott.

– Maga csak maradjon itt – mondta Trump Bannonnak. – Szörnyű ez az egész. Minden szanaszét van. Ez a fazon akkora pancser. Csak azért vontam be, hogy átjuttasson a konvención.

– Ne aggódjon a számok miatt – mondta Bannon. – Ne aggódjon a kábé tizenkét-tizenhat pont miatt, akármi van is a közvélemény-kutatásban. Ne aggódjon a csatatérállamok miatt. Nagyon egyszerű ez. Az ország kétharmada azt gondolja, hogy tévúton járunk – érvelt –, és az ország 75%-a azt gondolja, hogy hanyatlunk. Ez bedíszletezi a színpadot a változáshoz. Hillary a múlt. Ez világos.

Bannon bizonyos értelemben erre a percre várt, amióta felnőtt.

– Ez a különbség – magyarázta. – És mi megjelenünk kontrasztnak Clintonnal szemben. Ezt jegyezze meg jól. – Felmondta az egyik mantráját: – Az ország elitje beéri a hanyatlás kezelésével. Igaz?

Trump bólintott.

– Viszont a dolgozó nép nem éri be. Ők ismét naggyá akarják tenni Amerikát. Leegyszerűsítjük ezt a kampányt. Hillary a romlott és tehetségtelen elitet képviseli, amely beéri a hanyatlás kezelésével. Maga viszont az elfelejtett ember képviselője, aki ismét naggyá akarja tenni Amerikát. Mégpedig mindössze néhány síkon.

Egy: leállítjuk a tömeges és illegális bevándorlást, és elkezdjük korlátozni a törvényes bevándorlást, hogy visszanyerjük a szuverenitásunkat. Kettő: maga visszahozza az országba a gyáripart. És három: kiszállunk ezekből az értelmetlen külföldi háborúkból.

Ezek Trump számára nem voltak új gondolatok. Egy hete, augusztus 8-án, a Detroiti Gazdasági Klubban ugyanezt a nótát fújta, és ostorozta Clintont. – Ő a múlt jelöltje. Mi a jövőért kampányolunk.

– Ez az a három nagy kérdés, amelyekre Clintonnak nincs válasza – mondta Bannon. – Ő ahhoz a rendszerhez tartozik, amelyik megnyitotta a határokat, ahhoz a rendszerhez, amelyik megkötötte a rossz kereskedelmi szerződéseket, és hagyta, hogy a munkahelyek átkerüljenek Kínába, és ő a neokon. Igaz?

Trump egyetértett azzal, hogy Hillary neokonzervatív.

– Támogatta az összes külföldi háborút – mondta Bannon. – Ezt fogjuk sulykolni. Ennyi. Ehhez ragaszkodjon.

Hozzátette, hogy Trumpnak van még egy előnye. Nem úgy beszél, mint egy politikus. Barack Obamának is ez volt az előnye 2008-ban az elnökjelölőn Clintonnal szemben, aki úgy beszélt, ahogy egy képzett politikus, a végletekig begyakorolt tempóban. Ettől aztán még akkor is hazudni látszott, amikor igazat mondott.

A Hillaryhez hasonló politikusok képtelenek természetesen beszélni, fejtegette Bannon. Gépiesen beszélnek, mint a közvélemény-kutatóknál meg a fókuszcsoportokban, politikai megfogalmazásban válaszolnak a kérdésekre, ami megnyugtató, nem pedig megrázó, nem szívből vagy mély meggyőződésből fakad, hanem valami jól fizetett tanácsadó diktálja. Nincs bennük düh.

– Oké – mondta Trump. – Maga lesz a kampány ügyvezető főigazgatója.

– Nem akarok valami nagy hangú cikket udvari intrikákról – tiltakozott Bannon. – Maradjon csak Manafort az igazgató. De nem lesz jogköre. Azt hadd kapjam meg én.

Egyetértettek abban, hogy Kellyanne Conway – harcias, szókimondó republikánus, aki egyébként is besegített a kampányba – legyen a kampánymenedzser.

– Mutassuk majd naponta a tévében, mint a kampány nőbarát arcát – javasolta Bannon. – Kellyanne igazi harcos. És úgyis csak a bejövő hívásokat fogadja. Az emberek meg kedvelik. És erre van szükségünk: hogy rokonszenvesek legyünk. – Öntudatosan hozzátette: – Én sose fogok szerepelni a tévében.

Conway sem irányított még kampányt. Ezzel már hárman voltak: a hamvasan tudatlan elnökjelölt, a kampány főigazgatója és a kampánymenedzser.

Abban a hónapban Kellyanne Conway valamilyen kampányhirdetés forgatását felügyelte.

– Ezeknek én fizetek? – kérdezte Trump.

Panaszkodott a kamera beállítására. A felszerelést ócskának tartotta, és a világítás sem tetszett neki. A felvétel nem elég magas felbontású, és zúgolódott a stáb miatt is. – Mondja meg nekik, hogy nem fizetek! – Ez volt a szabványszövege.

Később azt mondta: – Menjen ki mindenki, csak Kellyanne maradjon!

– Mindenki szerint sokkal jobb elnökjelölt vagyok, mint Hillary Clinton – kezdte Trump, félig-meddig azt várva, hogy Kellyanne értékelje őt.

– Nos, igen, uram. Nincs szükség közvélemény-kutatásra. Habár egyet-mást másképp csinálhatnának. Ön az elnökválasztások történetének legboldogtalanabb jelöltje ellen indul. Bár kezd úgy érződni, hogy mi is ennél az állapotnál tartunk.

– Ez nem igaz.

– Csak így érződik. Rendszeresen figyeltem önt a jelölő gyűléseken, és sokkal boldogabbnak látszott.

– Hiányzik is az az időszak, amikor még csak páran voltunk, mentünk ide-oda, csináltuk a nagygyűléseket, találkoztunk a szavazókkal – mélázott Trump.

– Azok az idők elmúltak – mondta Kellyanne –, viszont az is igaz, hogy visszacsempészhetnénk valamit belőlük az általános választási stratégiába, ami lehetővé tenné, hogy ön kihozza a maximumot a képességeiből, és újra boldognak tűnjön. – Kellyanne kockáztatott, és őszintén fogalmazott. – Tudja, hogy vesztésre áll? Pedig nem kellene. Megnéztem a közvélemény-kutatásokat. – A CNN azon a napon öt-tíz pont hátrányban mutatta Trumpot. – Van visszaút.

– És mi lenne az?

Kellyanne hitt benne, hogy Trumpnak sikerült oda sem figyelve elérnie valamit.

– Van ez a megválaszthatósági mese, ami kivérezteti a Republikánus Pártot. – A mese arról szólt, hogy Trump nem győzhet, mert megválaszthatatlan.

A szavazók kiábrándultak a republikánus elnökjelöltekből, akikre ilyesfajta érveléssel akarták rábeszélni őket: „Be kell állnotok Mitt Romney mögé! Ő az egyetlen, aki győzhet! Támogassátok John McCaint! Ő győzhet. Jeb győzhet. Marco győzhet. Ez viszont – mármint Trump – nem győzhet. Hát a nép döntött: minket nem tesznek még egyszer bolonddá!” És így lett Trump a republikánusok elnökjelöltje.

– Óriási tömegek csatlakoztak magához, pedig nem is csinált hagyományos kampányt. Maga mozgalmat épített, és az emberek úgy érzik, ők is részei ennek. Pedig nem fizettek belépti díjat. Megmondom én, miket látok a közvélemény-kutatásokban. Két nagy hátrányunk van. – Kellyanne közölte, hogy országos szinten soha nem győzhetnek. – Ez a sajtó ostobasága, ez az országos közvélemény-kutatás. A győzelem kizárólag az elnökválasztó testületen múlik. Meg kell szerezni a kétszázhetven elektori szavazatot. Ehhez a megfelelő államokat, a nagyjából nyolc csatatérállamot kell célba venni.

– Az emberek konkrétumokat akarnak – mondta Conway. Az nagyon jó volt, amikor Trump júliusban bejelentette a veteránszövetség tízpontos adminisztratív reformját és az ötpontos adóreform-tervezetet. – Az emberek ilyesfajta konkrétumokat akarnak, de ezt újra és újra el kell ismételni nekik.

– Szerintem a másik sebezhető pontunk az, hogy a nép bizonyosságot akar, hogy maga valóban betartja-e, amit ígért. Mert ha nem szállít, ha az üzletember nem képes szállítani és szolgáltatni, akkor maga is csak egy politikus. Márpedig maga nem az.

Kellyanne profin adta el a tervét, és Trump a jelek szerint látott benne fantáziát.

– Mit gondol, le tudja vezényelni ezt a dolgot? – kérdezte Trump.

– Miféle „dolgot?” – kérdezett vissza Kellyanne. – Én ezt a forgatást vezényelem.

– A kampányt – felelte Trump. – Az egészet, úgy, ahogy van. Kibírja, hogy ne lássa a srácait pár hónapig?

Kellyanne tüstént ráállt.

– Uram, magáért kibírom. Ön képes megnyerni ezt a versenyt. Nem tartom magamat önnel egyenlőnek. Soha nem fogom a keresztnevén szólítani.

3. fejezet

Azon a vasárnap estén Bannon bement dolgozni a New York-i Trump Towerbe, a kampány főhadiszállására. Még sose járt ott. Ekkor nyolcvanöt nap volt hátra az elnökválasztásig.

Fölliftezett a tizennegyedik emeletre. A nap későn nyugodott le ezen az augusztusi estén. Arra számított, hogy legalább ezren lesznek ott, és mindenki azt kérdezi majd: hát Bannon meg mit keres itt? Valamilyen fedősztorira lesz szüksége.

Bement a vezérlőbe, a gyorsreagálási központba, ahol az a rengeteg tévé volt.

Ember viszont csak egy: Bannon szemében kölyök.

– Maga meg ki? – kérdezte Bannon.

– Andy Surabian.

– Hol a faszban van mindenki?

– Nem tudom – felelte Surabian. – A vasárnap mindig ilyen.

– Ez a kampány főhadiszállása?

– Ja.

– Vagyis az a hely, ahonnan az egész mindenséget irányítják?

Igen. Surabian megmutatta Jason Miller, a kommunikációs főigazgató irodáját, és a fiatal Hope Hicksét, aki fotómodellből lett a kampány sajtófőnöke, és az egész stábból talán a legközelebb állt Trumphoz. Surabian a vezérlőközpont igazgatója volt.

– Hétvégén egyáltalán dolgoznak?

Surabian ismét azt felelte, hogy ja. Vannak, akik D.C.-ben dolgoznak, vannak, akik csak telefonon elérhetők.

Bannon még egyszer próbálkozott.

– Hétvégeken vannak itt bent egyáltalán?

– Kábé minden hétvége ilyen.

– Hol a faszban van Jared? Beszélnem kell Jareddel és Ivankával. – Bannon úgy hallotta, hogy Jared Kushner, Trump veje a kampány agytrösztje és géniusza.

Jared és Ivanka a demokratákat támogató David Geffen szórakoztatóipari mágnás háromszázmillió dolláros jachtján nyaraltak Horvátország partjainál Wendi Deng üzletasszony, Rupert Murdoch volt felesége társaságában.

Manafort telefonált Bannonnak. Találkozni akart vele.

– Miért nem jön fel? – kérdezte.

– Hová?

– A Towerba.

Bannonnak vissza kellett mennie az előcsarnokba, hogy beszálljon a liftbe, amely a lakásokhoz vitte. Fölfelé menet megfordult a fejében, hogy Trump talán ezt az üzletet kötötte a kampányfőnökével. „Engem is megdob majd egy tetőlakással a Trump Towerban? Miért ne?” Az ő kis Bryant Park-i lakásánál csak jobb lehet.

Kiderült, hogy a lakás Manafort tulajdona.

Bannon sajnálta Manafortot. A kampányigazgatót annyira meghökkentette Trump twitterezésének sikere és befolyása, hogy ő is regisztrált egy fiókot. Csakhogy áprilisban a New York-i Daily News lehozott egy „Tegyük ismét perverzzé Amerikát!” című cikket Manafortról, aki – talán nem tudva, hogy a Twitter nyilvános felület – bekövetett egy Dekadencia nevű belvárosi kikötözős swingerklubot. „Manafort azt a sikkes kupit követte be, amely »A város legforróbb swingerklubjának« hirdeti magát!”

Manafort lakása gyönyörű volt. Felesége, az ügyvéd Kathleen, aki a hatvanas éveiben járt, de Bannon egy nappal sem látta öregebbnek negyvennél, talpig fehérbe öltözött, és olyan lankadt pózokba rendezte magát, mint Joan Collins, a Dinasztia sorozat sztárja.

– Őszintén hálás vagyok, amiért megpróbálja átvenni a munkát – mondta Manafort. – Ez jellemző Donaldra. Folyton így viselkedik.

– Szerintem nagyon silány módon bánt magával.

Manafort legyintett. – Idefigyeljen, mindenkitől azt hallom, hogy maga nagyon ismeri a sajtót – mondta.

– Egy jobboldali weboldalt igazgatok. Vannak ismerőseim.

– Szeretném, ha megnézne nekem valamit. – Manafort átnyújtotta neki a The New York Times megjelenés előtt álló cikkének vázlatát. „Ukrajnai dugsegély Donald Trump kampányfőnökének!”

– „A kézzel írott könyvelésben szerepel egy 12,7 milliós kifizetés készpénzben és ismeretlen devizában Mr. Manafort részére az oroszbarát politikai párttól” – olvasta Bannon.

– Tizenkétmillió dollár kápé, Ukrajnából! – Bannon valósággal ordított.

– Mi az? – kérdezte Mrs. Manafort, és fölegyenesedett.

– Semmi, édesem – mondta Manafort. – Semmi.

– Mikor jön ez ki? – kérdezte Bannon.

– Talán még az este.

– Tud erről Trump?

– Nem.

– Maga mióta tud erről?

– Két hónapja, azóta, hogy a Times elkezdett nyomozni.

Bannon elolvasott körülbelül tíz bekezdést. Gyilkos cikk volt. Manafortnak vége.

– Az ügyvédem a lelkemre kötötte, hogy ne működjek együtt – mondta Manafort. – Mert ez csak karaktergyilkosság.

– Ki kéne rúgnia az ügyvédjét.

– Gondolkodom rajta.

– Fel kéne hívni Trumpot… oda kéne állnia elé. Ha ez megjelenik az újságban, és Trump nem tud róla, akkor magának lőttek. Egyáltalán hogy vesz fel 12,7 millió dollárt készpénzben?

– Hazugság az egész – bizonygatta Manafort. – Kiadásaim voltak.

– Hogy érti ezt?

– Én csak általános tanácsadó vagyok – magyarázta Manafort. – Embereim vannak. – Sokan dolgoztak neki Ukrajnában. – Mindent az embereknek fizettek. Ötszázezer dollárt még ki se vettem.

– Az már elveszett pénz. De nincs feketén-fehéren leírva. Csak annyi, hogy kapott 12,7 milliót, oké?

Bannon felhívta Jaredet.

– Vissza kell jönnie – mondta neki.

A Times cikke Manafortról éjszaka fölkerült a netre, és másnap reggel megjelent az újságban. Trump, ahogy Bannon megjósolta, közel állt a gutaütéshez. Őt nem tájékoztatták.

Trump felhívta Reince Priebust, és közölte vele, hogy Steve Bannon belép hozzájuk mint kampányigazgató. Priebus csodálkozott, hogy Trump megint olyasvalakit hoz, akinek kevés vezetői tapasztalata van, de nem tiltakozott. Szemet hunyt Bannon szerepvállalása fölött a Breitbartnál. Miután a Breitbart majdnem két éven át szidta, amiért a republikánus elithez tartozik, új stratégiát alakított ki. Sokkal könnyebb együtt dolgozni a Breitbarttal, és megúszni a karaktergyilkosságot.

A közvélemény-kutatások szerint a republikánusok csak 70%-ban támogatták Trumpot. Nekik 90%-ra volt szükségük. Vagyis Trump mellé kellett állítani az apparátust.

– Nézze, maga nem ismer engem – mondta Bannon, aki évekkel korábban, és akkor is csak rövid időre találkozott Priebusszal. – Jöjjön be ma délután. És az a Katie Walsh is, aki szupersztár, mint hallom. – Priebusnak és Walshnak, a Republikánus Országos Bizottság személyzeti vezetőjének az ország összes lehetséges választójáról volt kartotékja.

Bannon biztos akart lenni benne, hogy a Bizottság nem hagyja el Trumpot. Keringtek szóbeszédek menekülő támogatókról, meg hogy a pártban mindenki azon töri a fejét, miként mászhatnának ki a Trump-veremből.

– Szó sincs róla – nyugtatta meg Priebus. – Nem megyünk mi sehová.

– Csapatmunkában kell dolgoznunk – jelezte Bannon.

– Gondolja, hogy képes rá?

– Idefigyeljen, Trumpot nem érdeklik a részletek. – Vagyis a maguk urai voltak.

Mint Bannon később megfogalmazta a szokott trágárságával: „Augusztus 15-én leszoptam Reince Priebust, és közöltem az elittel, hogy nélkülük nem tudunk győzni.”

Trump és mozgalma nem tudta, de Priebus annál inkább tisztában volt vele, hogy Trump nem lehet meg a Republikánus Bizottság nélkül. Trump szinte nem is akciózott a terepen, a szavazók között, és a legalapvetőbb dolgokat, a politika ábécéjét sem ismerte.

Priebus az utóbbi éveket azzal töltötte, hogy számítógépesítette a Republikánus Bizottságot. Obama győztes kampánystratégiáját utánozva a Republikánus Bizottság összesen több mint százhetvenötmillió dollárt költött elemzésre és adatbázisokra. Lenyomozták az összes első szavazót, és ezt az információt használták a terepen, amelyet felosztottak „turfokra” az önkéntesek hada között.

Mindvégig az volt a terv, hogy amint megválasztották a republikánus elnökjelöltet, a Bizottság hozzáköti ezt a vadonatúj vagont az erős és népes kampánystáb mozdonyához. Minden pocskondiázás ellenére, amit a Bizottságnak el kellett viselnie az elnökjelölő választások idején – Trump egyszer „gyalázatnak” és „kamunak” nevezte őket, és azt mondta, hogy Priebus „szégyellhetné magát” –, gyakorlatilag ők jelentették a kampánystábot.

A terepmunkások első feladata az volt, hogy a másutt szavazókat vagy a korai szavazókat, akiket Trump-szimpatizánsoknak lehetett tartani, mert kilencven vagy annál több pontot szereztek a 0–100 közti skálán, bevezessék az országos adatbázisba. A hatmillió ohiói szavazó közül körülbelül egymillió teljesített kilencven fölött. Ezt az egymilliót rá kellett venni a korai szavazásra, vagyis addig kellett hajkurászni őket, amíg le nem adják a szavazatukat.

Következőnek a terepmunkások a hatvan-hetven között teljesítő szavazókat próbálták meggyőzni, hogy szavazzanak Trumpra. A rendszer célja az volt, hogy kiszámíthatóbbá tegyék a szavazást, biztosítsák, hogy az önkéntesek és a terepmunkások azokra összpontosítsák erőfeszítéseiket, akik a legnagyobb valószínűséggel szavaznak Trumpra.

A kampánystáb augusztus 27-én jelentette be a vezetőségben történt változásokat. Ahogy a The New York Times írta: „Trump döntése, amellyel Stephen K. Bannont, a Breitbart News weboldal elnökét tette meg kampányfőnökévé, dacos elutasítása a régi republikánusok erőfeszítéseinek, akik igyekeztek mérsékelni bombasztikus és rasszista ízű nyilatkozatait, mert bár ezek röpítették föl az elnökjelöltségbe, most fenyegetik a megválasztását… Mr. Bannon bevonása annyit jelent a politikában, mintha Mr. Trump a gyorsbüféből rendelne.”

Bannon megpróbált leülni Trumppal, hogy elmagyarázza neki a stratégiai finomságokat, és hogy mire összpontosítson a különböző államokban, de az elnökjelöltet nem érdekelte.

Bannon biztosította Trumpot:

– Metafizikai bizonyosságom van róla, hogy győzni fog, ha ragaszkodik ehhez a forgatókönyvhöz, és úgy lép fel, mint Hillary Clinton ellentéte. Minden átlag jenő velünk van.

Utóbb azt mondta:

– Rájöttem, hogy én vagyok a rendező, és ő a színész.

Júliusban Kellyanne Conway elment Philadelphiába, a négynapos Demokrata Országos Konvencióra. Meghallgatta a felszólalásokat, beszélt a küldöttekkel, megjelent a televízióban, és aszerint alakította stratégiáját, amit megfigyelt a konvención: „Abból áll az üzenetük, hogy Donald Trump rossz, és mi nem vagyunk Donald Trump. Az üzenet többi része faj, gender, LMBT”.

Conwaytól származik „a rejtőző Trump-szavazó”-kifejezés. Annak számított mindenki, akit zavarba hozott az előtte álló választás, és ilyeneket mondott: „Istenem, de hiszen apus, nagyapus és én is szervezett munkások vagyunk. Akkor most Donald Trumpra szavazzak?” Nagy kérdőjel. „Hát egy milliárdos republikánusra szavazzak?” Újabb kérdőjel.

„Meg itt vannak azok a nők, akik azt mondják, tudja, hogy választáspárti vagyok… de én nem hiszek az abortusztörvényben. Azt viszont nem értem, miért olyan lehetetlen a tisztességes megélhetés, úgyhogy mégis arra szavazok.”

A sajtó nagyobb százaléka nem vette be „a rejtőző Trump-szavazó” szöveget. Ám Priebus és Walsh adatbázisa segítségével a Republikánus Országos Bizottság és a kampánystáb szinte mindent tudhatott minden lehetséges szavazóról: hogy milyen sört isznak, milyen színű és márkájú az autójuk, hány évesek a srácaik, milyen iskolába járnak, hogy állnak a jelzáloggal, milyen cigarettát szívnak. Váltanak-e vadászengedélyt minden évben? Fegyvermagazinokra fizetnek-e elő, vagy az olyan liberális magazinokra, mint a The New Republic?

Conway azt mondta: – Az egész országban nincs egy árva rejtőző Hillary-szavazó sem. Azok kiállnak, és kiabálnak.

Clintonról azt mondta: – Láthatólag nincs üzenete. Én az ő helyében keresnék magamnak valamilyen üzenetet. Vennék egy üzenetet, ami nagyon pozitív lenne, nagyon derűlátó és fölemelő. Amit én látok tőle, az egy cseppet sem optimista.

A nyolc kulcsállamban Obama kétszer is több mint 50%-kal győzött. Clinton egyben sem érte el az ötvenet. Conway egyetértett Bannonnal abban, hogy ha át tudnák terelni az össztüzet Trumpról Clintonra, megnyernék a rejtőző Trump-szavazókat. Ha továbbra is Trumpot ócsárolják, „valószínűleg veszítünk”.

Bannon lényegében ugyanazt mondta, mint hat éve, 2010–ben, amikor először találkozott Trumppal: „Kaptam a szó szoros értelmében egy Archie Bunkert… Most pedig ő Tiberius Gracchus.” A Kr. e. második századi néptribun azt követelte, hogy a gazdag római patríciusok nagybirtokait osszák fel a szegények között.

Bannon nézte a naptárt. Közeledik az Oktatás Hete, amit a Női Egyenjogúság Hete követ. A harmadik a Kisvállalkozók Hete. Tisztára, mintha az első George Bush indulna az 1980–as években. Klasszikus úri republikanizmus. – Dobják ki ezt a szart! – mondta.

Új tervet javasolt Jared Kushnernek. Trump két számjegyű hátrányban volt az összes csatatérállamban. Most tehát három fokozatban folytatják.

Az első hat hét augusztus közepétől szeptember 26-áig tart, amikorra ki van tűzve az első vita Clintonnal. – Ha letornázhatjuk magunkat öt-hét pontra, ez hidat verhet a győzelemhez.

Utána következik a három hét vita: rendkívül veszélyes időszak. – Annyira felkészületlen a vitákra – mondta Bannon. – Clinton meggyilkolja, mert vitában és politikában ő a legjobb. – Úgy látta, a vitákban a legjobb fegyverük a spontaneitás, amihez Trumpban meg is van a kellő kiszámíthatatlanság. – Csak rögtönözni fogunk ezekben a vitákban. Ez az egyetlen eszközünk… Így körbejárkálhat, és kapcsolatot teremthet az emberekkel. – Ám így is pesszimista volt. – Agyonvernek bennünket… Itt veszíteni fogunk.

A harmadik fokozat az utolsó három hét a választás előtt, az utolsó vitától november nyolcig. Bannon nagyon rossz viccnek vélte, hogy épp Steve Mnuchintól, a Goldman Sachs öregdiákjától és a kampány országos pénzügyi igazgatójától akarnak pénzt szerezni. Magához Trumphoz kell fordulniuk. Egy elnökjelölt korlátlanul költhet a vagyonából.

Bannon azt mondta, látott adatokat, amelyek arra utaltak, hogy Ohio és Iowa megnyerhető. Ugyancsak győzniük kell Floridában és Észak-Karolinában. Akkor Pennsylvania, Michigan, Wisconsin és Minnesota is visszatérhet a republikánusokhoz. Olyan volt, mint egy óriási álom.

– Ez a Götterdämmerung – mondta. A végső ütközet.

Manafort távozását augusztus 19-én jelentették be.

Augusztus 22-én a Time címlapján azt írták Trump szétfolyó arca alá: „Üzemzavar”.

4. fejezet

Az orosz „felderítés”, vagy ahogy a Nemzetbiztonsági Hivatal nevezte, a digitális behatolás jelei 2015 nyarán bukkantak fel helyi és szövetségi szinten a választási bizottságok számítógépes névsoraiban és lakcímnyilvántartásában. Az első Illinois-ban történt, aztán végigsöpört az országon, és huszonegy államban ütötte fel a fejét.

Minél több információt gyűjtött ezekről a kiberbehatolásokról a Nemzetbiztonsági Hivatal és az FBI, James Clapper, a Nemzeti Hírszerzés igazgatója annál jobban aggódott, hogy Oroszország valamilyen módon a szavazás megváltoztatására vagy manipulálására használhatja ezeket az adatokat. Az oroszokra vallana, gondolta Clapper. Az oroszokkal mindig csak a baj volt.

Clapper gondoskodott róla, hogy az első információt csatolják Obama mindennapos elnöki tájékoztatójához, amely a legszigorúbban titkos adatokat tartalmazta. Obama egy előre programozott iPaden olvasta el őket, amelyet olvasás után visszaküldött. Hasonló iPadeket osztottak szét az erre a feladatra kijelölt tisztviselők a külügyminiszternek, a védelmi miniszternek, a nemzetbiztonsági tanácsadónak és a CIA igazgatójának, ám az ő esetükben a tisztviselők csak akkor távoztak a helyiségből, miután az illetékesek elolvasták az anyagot, és visszaadták az iPadjüket.

2016 júliusában a WikiLeaks és az ugyancsak a meghekkelt kormányzati és katonai dokumentumok feltöltéséről ismert DC Leaks elkezdtek közölni e-maileket, amelyeket a Demokrata Országos Bizottság szerveréről loptak a „Cozy Bear” és „Fancy Bear” néven azonosított orosz hackercsoportok.

Az orosz beavatkozásra vonatkozó hírszerzői információk komoly aggodalmat okoztak Obama Nemzetbiztonsági Tanácsában. Az információk idővel egyre pontosabbak és meggyőzőbbek lettek.

Kiálljon Obama elnök főműsoridőben az országos tévé nyilvánossága elé, hogy bejelentse, mit találtak? Nem olyan látszatot keltene, mintha Trumpot támadná, összekapcsolva a republikánus elnökjelöltet az oroszokkal? És ha visszafelé sül el a dolog, és az lesz a látszat, hogy az elnök beavatkozik a választásba, befolyásolni akarja az eredményt?

A hallgatásnak is megvoltak a maga veszélyei: jajistenem, tudunk az orosz hekkelésről, mégsem lépünk, nem közöljük a publikummal? Az rossz fényt vet Obamára és a nemzetbiztonsági szolgálatára a választás után.

Abban a nagyon valószínűtlen, már-már elképzelhetetlen esetben, ha Trump győz, és az értesülés nyilvánosságra kerül, ugyancsak jönni fognak a kérdések: mit tudtak? Mikor tudták meg? És mit tettek?

John O. Brennan, a CIA igazgatója hevesen érvelt, hogy terítsék ki a lapokat, ugyanakkor védte az Ügynökség humán erőforrásait. Ez neki mint embernek, és a CIA-nek mint intézménynek egyformán dilemmát jelentett. Mert a mantra mindig ugyanúgy hangzott: VÉDD A FORRÁSOKAT! Brennan mégis tenni akart valamit.

Beszélnie kellett Alekszandr Bortnyikovval, orosz alteregójával az FszB-nél Szíriáról és az amerikai diplomaták zaklatásáról. Megkérdezte Obamától, szóba hozhatja-e Bortnyikovnak a választási beavatkozások kérdését.

Obama jóváhagyta a nem hivatalos megközelítést.

Augusztus 4-én Brennan azt mondta Bortnyikovnak: „Maguk beavatkoznak a választásunkba. Tudjuk! Lelepleztük!”

Bortnyikov tagadta.

Másnap, augusztus 5-én Mike Morell, aki 2010–től 2013-ig volt a CIA igazgatóhelyettese, és kétszer megbízott igazgató, vezércikket jelentetett meg a The New York Timesban, ezzel a címmel: „Valamikor a CIA-t vezettem, ma Hillary Clintont támogatom.” Morell azzal vádolta Trumpot, hogy „akaratlan ügynöke Oroszországnak”.

Clappert választották ki, hogy tájékoztassa az úgynevezett Nyolcak Bandáját a Kongresszusban – négy republikánus és demokrata vezetőt a Szenátusban és a Képviselőházban, továbbá a Szenátus és a Képviselőház hírszerzési bizottságainak négy elnökét és alelnökét.

Megdöbbentő indulatokat keltett a hír. A republikánusok utáltak minden egyes szót. A demokraták imádták, nem győzték faggatni Clappert a részletekről és a forrásokról. Clapper csüggedten távozott. Tehát a hírszerzés is átváltozóban van újabb politikai labdává, amelyet rugdosni lehet.

Őszre a hírszerzők jelentései azt mutatták, hogy Moszkva – mint szinte mindenki – Clintont tartja valószínű győztesnek. Vlagyimir Putyin orosz elnök propagandakampánya stratégiát változtatott, és Clinton elnökségének aláásását tűzte ki célul.

Clapper és Jeh Johnson belbiztonsági miniszter tartották a legfontosabbnak tájékoztatni a nyilvánosságot az orosz beavatkozásról. Október 7-én, pénteken, délután három órakor közzétett nyilatkozatukban hivatalosan azzal vádolták Oroszországot, hogy be akar avatkozni az amerikai választásokba, habár a nyilatkozatban nem mondták ki Putyin nevét.

„Az Egyesült Államok hírszerző szolgálatai biztosra veszik, hogy a közelmúltban az orosz kormány irányította az amerikai személyek és intézmények e-mailjeinek nyilvánosságra hozatalát. Ezeknek a lopásoknak és szivárogtatásoknak az a céljuk, hogy beavatkozzanak az Egyesült Államok elnökválasztásába. Egyedül Oroszország legmagasabb rangú tisztviselői engedélyezhették ezt a tevékenységet.”

Clapper, Johnson és Clinton kampánystábja azt várta – akárcsak az újságírók, akik dolgozni kezdtek a sztorin –, hogy ez lesz a hétvége szenzációja.

Ám egy órával később, 16:05-kor kijött David Fahrentold cikke a The Washington Postban ezzel a címmel: „Videóra vették, Trump 2005-ben milyen disznó módon nyilatkozott a nőkről”.

A Post mellékelte a cikkhez az NBC Access Hollywood című műsorához készült videofelvétel részletét, amelyben Trump otrombán kérkedik a szexuális hőstetteivel. Azt mondta, ő annak a nőnek nyúlhat alá, amelyiknek akar. „Ha sztár vagy, megengedik, hogy ezt csináld. Mindent megcsinálhatsz velük. Kapd el a puncijukat.”

Az Access Hollywood videója politikai földrengést keltett. Gyakorlatilag elnyelte az Oroszország-sztorit.

– Azt vártam, hogy lesz belőle valamiféle hitelünk az elkövetkező napokra – mondta utólag Jeh Johnson –, és elindít egy folyamatos párbeszédet, mert a sajtónak mindig újabb kérdései lesznek. Ám a sajtó elrohant a legelő túlsó végére, ahol kapzsiságot, szexet és nyúlkálást láthatott.

Trump elküldött egy rövid nyilatkozatot a Postnak: „Ez csak olyan zuhanyozói hőzöngés volt, magánbeszélgetés, amire sok évvel ezelőtt került sor. Bill Clinton ennél sokkal rosszabbakat – messze rosszabbakat! – mondott nekem a golfpályán. Bocsánatot kérek, ha megsértettem valakit.”

Nem egészen fél óra múlva, 16:30–kor a WikiLeaks feltette a koronát a napi hírekre több ezer e-maillel, amelyeket Clinton kampányigazgatója, John Podesta személyes fiókjából loptak el. Voltak köztük részletek Hillary Clinton beszédeiből, amelyeket Wall Street-i bankárok rendeltek tőle pénzért, de ő nem volt hajlandó elmondani őket, Podesta e-mailjeiből a kampánystáb tagjaihoz, és a kampánystáb levelezéséből Donna Brazile-lel, a Demokrata Országos Bizottság elnökével a majdani viták és események kérdéseiről és témáiról.

Éjfél után – amikor a politikai spektrum már órák óta háborgott az Access Hollywood videója miatt – Trump kiadott egy bocsánatkérő videót: „Sose állítottam, hogy tökéletes vagyok… ezek a szavak nem tükrözik azt, aki vagyok. Mint mondtam, hibáztam, és bocsánatot kérek… Megfogadom, hogy holnaptól jobb ember leszek, és soha, de soha nem okozok önöknek csalódást. Legyünk már őszinték: a való világban élünk. Ezzel csak el akarják terelni a figyelmet… Bill Clinton tettleg bántalmazott nőket, és Hillary agyagba döngölte, letámadta, megszégyenítette és megfélemlítette a férje áldozatait… Viszontlátásra a vasárnapi vitán.”

Másnap, október 8-án, szombat reggel a vezérkar összeült a Trump Tower tetőlakosztályában.

– A pártolók dobbantottak – mondta Priebus Bannonnak. – Mindenki lefalcolt. Paul Ryan ma délután száll ki. – A pénzes emberek és a képviselőházi republikánus elnök elvesztése a véget jelentette. – Nekünk lőttek – összegezte Priebus.

– Hogyhogy lőttek? – kérdezte Bannon.

– Mindenki visszatáncol. Nem is tudom, lehet, hogy még Pence is. – A finnyásan lojális Mike Pence-nek, Trump alelnökjelöltjének kételyei támadtak.

– Ne szórakozzon már, bassza meg – kérdezte Bannon. – Ez csak egy videó!

– Maga nem érti – ismételte Priebus. – Nekünk végünk.

A csapat összegyűlt Trump lakosztályában. Trump a nagy, aranyozott karosszékében ült.

– Mik a százalékok? – kérdezte. – Oké, haladjunk sorjában. Mit javasolnak? Mit tanácsolnak?

– Két választása van – kezdte Priebus. – Vagy azonnal visszalép, vagy elszenvedi az amerikai történelem leglátványosabb vereségét, és egy életre megszégyenül. Roncs vagyok. Beszéltem minden vezetővel, minden képviselővel, minden szenátorral, mindenkivel, aki fontos a Republikánus Országos Bizottságban. Őrjöngenek, és azt mondják, hogy vagy irtóztató bukta lesz a vége, vagy szálljon ki a versenyből. Nem tudok ennél jobbat kifacsarni belőlük.

– Nahát, örülök, hogy ilyen pozitívan kezdjük – mondta Trump.

– Ne beszéljen hülyeségeket – mondta Bannon Priebusnak. – Ez az egész egy nagy hülyeség.

– Ha most akarja csinálni – folytatta Priebus –, Pence kész a helyébe állni, és Condi Rice lesz az alelnök. – Rice nemzetbiztonsági tanácsadó és külügyminiszter volt George W. Bush kormányában.

– Az ki van zárva – emelte föl a hangját Bannon. – Ez az egész egy röhej. Abszurdum. – Kampányfőnökségének nem egészen két hónapja alatt felére csökkentették a lemaradást a folyamatos nagygyűlésekkel. Trump most már rocksztár volt.

Chris Christie, New Jersey kormányzója melegítőalsóban, baseballsapkában ült közöttük.

– Ez nem a kampányról szól – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon. – Annak vége. Hanem a brandjéről. Amin egész életében dolgozott. Ezek a srácok… – Trump fiára, az ifjabb Donaldra, és Jared Kushnerre mutatott. – Meg kell mentenie nekik a brandet, különben a brandnek vége.

Rudy Giuliani azt mondta, Trumpnak most már 50% esélye sincs a győzelemre. – Gyakorlatilag 40%-a van.

– Felhívjuk a 60 percet? – kérdezte Kellyanne Conway, hátha egy nyilvános gyónás egy tévéműsorban segít. – Vasárnap nem teheti, mert vasárnap lesz a vita…Vagy hívja fel az ABC-t vagy az NBC-t, ültessék oda a kanapéra Ivanka és Melania közé, és sírjon, hogy bocsánat.

Közben Melania Trump lejött az emeletről, és odacsámborgott a kanapé mögé, amelyet Conway javasolt. Látszott rajta, hogy eszi a méreg.

– Nem ül oda – mondta erős szlovén akcentussal, és tiltakozva integetett. – Nem lehet. Nem, nem, nem.

Bannon hitt benne, hogy az asszony van a legnagyobb hatással Trumpra, és képes megállapítani, ki nyal, és ki beszél igazat. („A nő a színfalak mögött egy buldózer.”)

– Maga mit gondol? – kérdezte Trump.

– Száz százalék – felelte Bannon.

– Mi száz százalék? – kérdezte Trump.

– Metafizikailag száz százalék, hogy győzni fog. – Bannon gyakran hangoztatta a százszázalékos bizonyosságot.

– Pofa be! – ordított rá Trump. – Unom már a száz százalékát. Azt kell tudnom, mit gondol igazából!

Priebus nem hitt a száz százalékban. Szerinte a szobában senki sem hitt. Látta, hogy Trump saját magára dühös.

– Száz százalék – ismételte Bannon. Amit Trump mondott, az csak amolyan zuhanyozói szöveg. – A támogatói továbbra is maga mellett állnak. Aggódnak a hazájukért, amelyet meg kell menteni. Jól jön, hogy összevethetjük Bill Clintonnal. Összehasonlítjuk a maga szavait az ő tetteivel. – Bill Clinton ugyanannyira ellentéte volt Trumpnak, mint Hillary, sőt most még jobban.

– Hogyan csináljuk? – kérdezte Trump.

– Jared és én ma este nyolcra lefoglaltuk a Hilton Hotel báltermét. Kiposztoljuk a Facebookra, és odahozunk ezer pörölycápát [Bannon ezzel a kifejezéssel utalt a fanatikus Trump-hívőkre] vörös baseballsapkában. Maga pedig megtartja a gyűlést, és nekimegy a sajtónak. Duplázzuk a tétet, ők meg kapják be! Mit szól?

Trump el volt ragadtatva.

A többiek ellenezték. Szörnyű veszekedés lett belőle, de kompromisszummal végződött.

Conway felhívja az ABC-t, és megszervezi, hogy David Muir, a csatorna műsorvezetője jöjjön ide helikopterrel. Giuliani és Christie írnak egy bevezető szöveget Trumpnak, Muir meg csinál egy tízperces interjút.

Politikai öngyilkosság, gondolta Bannon. Ez fixen kicsinálja a kampányt, és Trump veszít húsz pontot.

Azt mondta, értesíteni kell a Hiltont a gyűlésről, mert azért fizetniük kell.

Priebus megismételte, hogy Trumpnak vissza kell lépnie.

– Maguk nem tudják, mit csinálnak. Ebből bukás lesz.

Tekintélyes republikánusok kezdték hívogatni Trumpot, hogy lépjen vissza Mike Pence javára, aki Ohióban kampányolt, de az Access Hollywood videó hírére fedezékbe vonult.

Közvetlenül délután egy óra előtt Pence közzétett egy nyilatkozatot: „Mint férjet és apát mélyen sértettek Donald Trump szavai és tettei a tegnap nyilvánosságra hozott, tizenegy éve készült videóban. Nem értek egyet a megjegyzéseivel, és nem védhetem őket. Hálás vagyok, amiért megbánást tanúsított és bocsánatot kért az amerikai néptől. Imádkozunk a családjáért, és várjuk az alkalmat, hogy megmutassa, mi lakik a szívében, amikor holnap este a nemzet színe elé áll.”

Azt pusmogták, hogy Pence átadott Bannonnak egy borítékba zárt levelet, amelyben Trumpot sürgeti, hogy lépjen vissza.

Két órával később Melania Trump tett közzé egy nyilatkozatot: „A szavak, amelyeket a férjem használt, sértők és elfogadhatatlanok számomra. Az ember, akit én ismerek, nem így beszél. Neki olyan szíve és esze van, amely vezetőhöz méltó. Remélem, hogy hozzám hasonlóan az emberek is elfogadják a bocsánatkérését, és inkább a fontos kérdésekkel foglalkoznak, amelyek nemzetünk és a világ előtt állnak.”

15:40–kor Trump azt írta a Twitteren: „A média és az establishment nagyon szeretné, ha visszalépnék a versenytől. SOSE FOGOK VISSZALÉPNI, SOSE HAGYOM CSERBEN A TÁMOGATÓIMAT! #MAGA!{3}”

Trump leült. Készülődtek az ABC-interjúhoz, amely valószínűleg új rekordot állít be nézettségben. Giuliani és Christie átnyújtottak Trumpnak egy papírt, amelyre felírták a javaslataikat.

Trump felolvasta:

– A beszédem illetlen volt, ami egy elnöktől elfogadhatatlan. – Ez politikai nyelvezet volt, nem Trumpé, színtiszta Giuliani- és Christie-stílus. Trump savanyú képet vágott. – Én ezt nem bírom megcsinálni – mondta. – Ez marhaság. Ez gyenge. Maguk gyengék.

Bannon ekkor eszmélt rá, hogy megfogta Trumpot. Csak vigyáznia kell, nehogy kinyissa a száját.

– Donald, ezt maga nem érti – mondta Christie.

– Donald, Donald, Donald! – csatlakozott Giuliani. – Meg kell csinálnia! Gondoljon a kertvárosi anyukákra!

Az óra ketyegett.

Bannon odafordult Conwayhez.

– Ezt mivel üti agyon?

– Nem lehet agyonütni – felelte Conway. – Már itt vannak. – Az ABC-re és David Muirre célzott.

– Ezt mivel üti agyon? – ismételte meg Bannon.

– A szavahihetőségem forog kockán. Ezt nem lehet agyonütni. Már beindult. Meg fog történni – felelte Conway.

– Nem fog – jelentette ki Bannon. – Nem fogja megcsinálni. Ha felolvasta a bevezetőt, nem szabad megengedni, hogy utána egyenes adásban adjon interjút, mert felnégyelik. – Trumpnak nem volt szokása bocsánatot kérni. Ha a bevezető után kérdezgetni kezdik, visszatáncol, és önmagával keveredik ellentmondásba.

Megpróbálták átfogalmazni a szöveget.

Trump elolvasott két sort.

– Én ezt nem csinálom.

A Trump Towerben vastag üvegből készültek az ablakok, mégis felhallatszott az utcáról Trump támogatóinak ordítása – a „lecsúszottaké”, akik büszkén a magukévá tették Hillary Clinton gúnyos meghatározását.

– Az én népem! – jelentette ki Trump. – Lemegyek! Ne izguljanak a gyűlés miatt. Megcsinálom itt és most!

– Oda nem mehet le – erősködött a titkosszolgálatos. – Nem mehet ki.

– Lemegyek – közölte Trump, és már indult is. – Ez óriási!

Conway megpróbált közbelépni.

– Nem fújhatja le az ABC-t csak úgy!

– Nem érdekel. Úgyse csinálom meg. Hülye ötlet volt. Eleve nem akartam.

Bannon követni akarta Trumpot a liftbe, amikor Christie rászólt:

– Várjon csak egy percet.

Bannon hátramaradt. Trump nélküle ment le Conwayjel, ifjabb Donalddal és a titkosszolgálatossal.

– Itt maga az igazi probléma – mondta Christie. – Kezdettől maga volt itt a probléma.

– Miről beszél?

– Maga uszítja. Rájátszik a legrosszabb ösztöneire. Ennek itt vége, és magát fogják hibáztatni érte. Neki borzasztóan nincs érzéke az ilyesmihez, és maga még hergeli is. Ez nagyon megalázó lesz.

Christie fenyegetően közel hajolt Bannon arcához, aki legszívesebben azt mondta volna: hát akkor gyere ki a kocsma elé, te kövér pöcs. De csak annyit mondott:

– Kormányzó, a gép holnap indul. – St. Louisba repültek, a második elnöki vitára. – Ha fent lesz a gépen, benne van a csapatban.

A földszinten a titkosszolgálatos is beadta a derekát annyira, hogy Trump kimehessen az utcára, de csak rövid időre. Ki tudja, ki mindenkinél lehet fegyver. Támogatók és tiltakozók bőgtek egymásra.

Délután fél ötkor Trump kilépett az ajtón. Pár percig jattolt, és összeütögette a tenyerét az emberekkel a titkosszolgálatosok és a New York-i rendőrök gyűrűjében.

– Folytatja a versenyt? – kérdezte egy riporter.

– Száz százalék – felelte Trump.

Trump kampánystábjából az egyetlen Rudy Giulianit kivéve senki sem volt hajlandó megjelenni a vasárnap délelőtti beszélgetős műsorokban. Priebus, Christie, sőt a megbízható, cserzett arcú, mindig készséges Conway is be volt ütemezve. Mind lemondták.

Giuliani megjelent mind az ötben, vagyis leírt egy teljes Ginsburgot. Ennek a kifejezésnek a névadója William H. Ginsburg volt, Monica Lewinsky ügyvédje, aki 1998. február 1-én ugyancsak megjelent mind az öt híradóban.

Giuliani ugyanazt a dumát adta le, vagy legalábbis próbálta leadni mindegyik műsorban: Trump szavai „elítélendőek és borzasztóak és rettenetesek” voltak, és ő bocsánatot is kért miattuk. Trump már nem az az ember, mint aki azon a 2005-ös lesivideón szerepel. A „lélekcserélő” elnökválasztó kampány megváltoztatta. Különben is, Hillary Clinton üzenetváltásai a Goldman Sachsszel, amelyeket a WikiLeaks szivárogtatott ki John Podesta e-mailjeiben, azt mutatják, hogy Clinton a liberális elvei ellenére nagyon jól megvan a Wall Streettel. A népnek ez sokkal kevésbé fog tetszeni.

Bannon nem nézte rendszeresen a vasárnapi beszélgetős műsorokat, de most bekapcsolta a tévét. Csúnya pofon volt. Amikor Jake Tapper a CNN-től azt mondta, hogy Trump szavai „a legelemibb emberi szinten is felháborító” molesztálásról szólnak, Giulianinak el kellett ismernie: „Igen, így van.”

Giuliani kimerült, valósággal elvérzett, de bebizonyította odaadását és barátságát. Elnyújtott minden szünetet, gyakran és nyomatékosan hivatkozott katolikus hitére. – Az ember meggyónja a bűnét, és szilárdan elhatározza, hogy többé nem követi el ugyanazt a bűnt. Utána a pap feloldozza, és az ember remélhetőleg már nem az, aki volt. Vagyis mi hisszük, hogy hazánk népe megváltozhat.

Giuliani úgy szédelgett, mint akire rászámoltak, de sikerült elcsípnie a gépet, amely St. Louisba, a vitára vitte őket. Trump mellett foglalt helyet, aki az asztalánál ült. Trump rásandított olvasószemüvege fölött a volt polgármesterre.

– Rudy, maga egy pólyás! – mondta jó hangosan. – Ilyen rosszul még sose védtek engem. Rögtön becsinált. Olyan volt, mint egy kisbaba, akit tisztába kell tenni. Mikor lesz már férfi?

A többiekhez fordult, elsősorban Bannonhoz.

– Miért vette be a stábba? Ez képtelen megvédeni engem. Nekem olyasvalaki kell, aki meg tud védeni. Hol vannak az embereim?

– Miről beszél? – kérdezte Bannon. – Ez a fazon az egyetlen, aki hajlandó volt szerepelni.

– Nem akarom hallani – mondta Trump. – Hiba volt. Nem kellett volna szerepelnie. Gyenge. Maga gyenge, Rudy. Lebőgött.

Giuliani csak bámult rá üres arccal.

Vártak még egy kicsit az indulással, de Chris Christie nem jött.

– Elmegy ez is a picsába – mondta Bannon, és a gép felszállt.

5. fejezet

Giuliani kétszer is elmondta – a CNN-en és az NBC-n –, hogy nem várja, hogy Trump az esti vitában rárepülne Bill vagy Hillary Clinton magánéletére. Ám Bannon megszervezte azt, amit ő jól időzített kegyelemdöfésnek hitt.

Elmagyarázta Trumpnak, hogy jelen lesz a vitán négy nő is, akik azt állítják, Bill Clinton molesztálta és Hillary megpróbálta besározni őket. Név szerint Paula Jones, aki azt mondta, hogy Clinton mutogatta magát neki, és be is perelte a férfit zaklatás miatt, de aztán peren kívül megegyeztek nyolcszázötvenezer dollárban; Juanita Broaddrick, aki azt állította, hogy Clinton megerőszakolta; Kathleen Willey, aki azt állította, hogy Clinton molesztálta a Fehér Házban; és Kathy Shelton, aki azt állította, hogy Hillary megrágalmazta a kliense védelmében, aki állítólag megerőszakolta az akkor tizenkét éves Sheltont.

Oscar-díjas névsor volt Clinton múltjából, amely rögtön előhívta a fülledt emlékeket a volt elnök éveiből Arkansas-ban és a Fehér Házban.

A vita előtt, mondta Bannon, egy asztalhoz ültetik a négy nőt Trumppal, és behívják a riportereket.

– Az a kurva média azt hiszi, hogy a vita-előkészítő végére jöttek ide. Mi pedig beengedjük őket, és itt lesznek a nők. Aztán elindul az élő adás. Bumm!

A felperzselt föld taktikája. Pont, ahogy Bannon szerette.

Trump egész nap linkeket küldözgetett Twitteren a Breitbart-sztorikhoz Clinton vádlóiról.

– Ez tetszik! – Trump császári képpel fölállt. – Ez tetszik!

Közvetlenül este fél nyolc előtt bejöttek a riporterek a St. Louis-i Four Seasons Hotelnek abba a szobájába, ahol Trump és a nők várakoztak. Bannon és Kushner a háttérben vigyorgott.

19:26-kor Trump posztolt a Twitterre: „Csatlakozz hozzám a #FacebookLive-on, amikor megteszem a végső #előkészületeket a vitához”. Gyakorlatilag a helyszínről közvetített, a CNN-nek csak át kellett vennie az adást.

A nők tüzet okádtak a mikrofonba.

– A tettek hangosabban beszélnek a szavaknál – mondta Juanita Broaddrick. – Lehet, hogy Mr. Trump mondott pár csúnya szót, de Bill Clinton megerőszakolt, és Hillary Clinton megfenyegetett!

Bannon úgy tervezte, Clinton vádlói a VIP családi páholyban foglalnak majd helyet a színpad előtt, de a vita szervezői nem engedték, így hát utolsónak sétáltak be, és az első sorba ültek.

Anderson Cooper, az egyik moderátor a CNN-től, már az elején fölmutatta az Access Hollywood kazettáját, és azt mondta:

– Ez molesztálás. Azzal dicsekedett, hogy molesztált nőket. Felfogja ezt?

Trump visszavágott:

– Abban a világban, ahol az ISIS fejeket vagdos le… ahol háború van, és ahová csak néz, borzalmakat lát, és mindennap szörnyű dolgok történnek… igen, nagyon szégyellem és utálom, de ez akkor is csak olyan hőbörgés volt, amilyeneket a zuhanyozókban lehet hallani, előfordul az ilyesmi. Én ki fogom nyírni az ISIS-t.

Valamivel később azt mondta:

– Nézze csak meg Bill Clintont, ő sokkal rosszabb. Én csak dumáltam, de ő csinált is dolgokat… Az amerikai politikatörténetben nem volt senki, aki így bántalmazta volna a nőket.

Ezután bejelentette, hogy Kathy Sheldon és Paula Jones is itt van a közönség soraiban.

– Amikor Hillary… felhánytorgat szavakat, amelyeket tizenegy éve mondtam, én azt ízléstelennek tartom, és azt gondolom, hogy inkább szégyellhetné magát.

Az ABC-s Martha Raddatznak, a másik moderátornak kellett megkérnie a közönséget, hogy hagyják abba a tapsolást, és engedjék szóhoz jutni Hillary Clintont.

Bossie, aki most Bannon helyettese volt a kampányban, részt vett a mindennapok megszervezésében, és amikor döntések százait kellett meghozni, hamar megtanulta, ki parancsol igazából. Például van egy megbeszélés Bannonnal, Conwayjel és Kushnerrel, amelyen arról kell dönteni, hogy mi legyen a következő három tévészpotban.