Stephan Schäfer

25 NYÁR

A mű eredeti címe

25 letzte Sommer

Copyright © by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.
Published in 2024 by Park x Ullstein Verlag.

Pillanatok c. vers Jorge Luis Borges nyomán

Hungarian translation © Tihor Szilvia
Hungarian translation „Instantes” © Tóth Éva jogutódja

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TIHOR SZILVIA

A Pillanatok című verset
TÓTH ÉVA
fordította

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 615 104 095 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Belív nyomdai előkészítése KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Andreának, Leonardnak és Adának

1.

Öt óra tizenkét perckor csörgött a vekkerem. Hónapok óta ekkor keltem minden áldott reggel, akár hétköznap volt, akár hétvége, függetlenül attól, hogy hánykor kerültem ágyba, és ittam-e este gyógyteát. Ahogy ezen a júniusi szombat reggelen is. Általában a családommal töltöttem a hétvégét a víkendházunkban, alig egyórányi autóútra az otthonunktól, de most kivételesen egyedül utaztam oda – a feleségem egy tanfolyamon volt, a gyerekeim pedig a barátaikkal ruccantak ki. A pazar fekvésű házikó kertjében terebélyes hársfa állt, a régi üvegházában paradicsom, répa, cukkini és sütőtök termesztésével kísérleteztünk több-kevesebb sikerrel. A telkünket a szomszédoktól elválasztó sövényről mindenféle bogyós gyümölcsöt szüreteltünk, amelyekből lekvárt főztünk. Egy faágról házilag barkácsolt fahinta lógott kissé ferdén, a magasra nőtt füvet mezei virágok tarkították. Inkább lehetett vadonnak nevezni, mint rendezett kertnek.

Mind a négyen szerettük a városnak és a vidéknek, a pezsgő életnek és a teljes nyugalomnak ezt a ritmikus váltakozását. Egységesen vallottuk, hogy így kell élni, mondhatni ez volt családunk egyik alappillére. Menedék volt ez a kis ház, a boldogság szigete.

Valahogyan mégis felborult az egyensúly az életemben. Abban a kiváltságban részesültem, hogy hétvégente elvonulhattam a természetbe, de itt sem volt nyugtom, sem most, sem máskor. A nyugalom nálam ritka vendég volt, mert a fejemben szinte folyamatosan kavarogtak a gondolatok: a munka észrevétlenül mindig belopózott az útipoggyászomba. Azelőtt képes voltam egész napokat boldog semmittevéssel tölteni, és erre kifejezetten büszke voltam. De a munkában töltött hosszú évek, az egyre újabb és egyre okosabb telefonok fokozatosan átalakítottak olyan emberré, aki mindig és mindenhol elérhető.

A környezetemben sokan voltak így ezzel. Egyes barátaim órákon át olvastak este az ágyban, mert nem hagyták aludni őket a gondolataik. Mások fél éjszaka e-maileket írtak. Megint mások kora reggel jártak sportolni, hogy a mozgással lerázzák magukról a mindennapok terheit.

Ezen a szombat reggelen én az utóbbi megoldást választottam: futócipőbe bújtam, és hajnalok hajnalán nekivágtam az erdőnek. Munkanapokon tíz-tizenkét órát, néha még annál is többet töltöttem klimatizált helyiségben, az irodában vagy a vonaton, ültem a számítógép előtt, és megoldandó problémákon törtem a fejemet, így azt reméltem, hogy futás közben sikerül kicsit kizökkennem, és friss levegővel eltelve kicsit kiegyensúlyozottabbnak érzem majd magam. Még ma is jól emlékszem, milyen békés, derűs reggel volt. Előttem van, ahogy próbálom tudatosan megfigyelni a felkelő napot, élvezni a sok szépséget, ami körülvesz, és nemcsak fizikailag, hanem teljes lényemmel ott lenni.

Minden olyan tökéletes volt: harmatos zöld rétek, rigódal, az erdő nedves talaja a lábam alatt. De közben mintha egy üvegfal választott volna el a külvilágtól.

Így aztán ahelyett, hogy minden lépéssel egyre közelebb kerültem volna a természethez és a vágyva vágyott megkönnyebbüléshez, a gondolataim fokozatosan visszatértek a képzeletbeli íróasztalomhoz, amely zsúfolásig tele volt a tegnapi megbeszélés és a jövő keddi konferencia anyagaival, illetve emlékeztetőkkel a reggeli után sürgősen megírandó levelekről és az elintézendő telefonhívásokról. Nem beszélve a nagynéném születésnapi ajándékáról, amit először is ki kellene találnom, aztán pedig be kellene szereznem.

Valami teendő mindig akadt. Ahelyett, hogy éltem volna, folyton csak güriztem.

Körülbelül fél órája úton lehettem, de nem tudtam volna megmondani, hogy mikor merre kanyarodtam, és azt se, hogy találkoztam-e útközben más emberekkel. Egy dolgot azonban biztosan tudtam: valamikor az életem folyamán egy elágazásnál rossz irányba mentem, és ezután elveszítettem a belső iránytűmet. Néhány éve még boldognak és szabadnak éreztem magam. A munkámban és a magánéletemben is azt csinálhattam, amit szerettem. De az évek folyamán a szabadságomat lecseréltem kötelezettségekre. Nem tudatosan történt, észrevétlenül lopóztak be az életembe. Megpróbáltam mindig maximálisan teljesíteni, az életem középpontjában a munka, az elismerés és a pénzkereset állt. Nagyon szigorú voltam magamhoz, ritkán engedtem meg magamnak az elégedettséget, egyfolytában küzdöttem, és sohasem lazítottam. A tempómat a határidők szabták meg, és az elvárások – másokéi és az önmagammal szemben támasztottak. Mindig azután sóvárogtam, amim nem volt, ahelyett, hogy örültem volna annak, amim van. Így aztán ezen a reggelen, bár korán keltem, mégsem aranyat leltem, hanem csak egy üres bányát, ahová még a napfény sem képes behatolni. Azt éreztem: sehogy se jó ez így. Nem kellene így lennie. Ez nem az az ember, aki igazából vagyok, és még kevésbé az, aki lenni szeretnék.

Miközben céltalanul kocogtam az erdőben, eszembe jutott, amit néhány napja olvastam: amikor az ember besokall valamitől, az agyában a gondolatok körbe-körbe járnak, ugyanazon a vágányon. Hogy kizökkenjen ebből a végtelen és haszontalan keringésből, ahhoz valami szokatlant kell csinálnia. Eltűnődtem, mi lehetne ez az én esetemben. Rögtön a békés kis tó ugrott be, a házunk és az erdő közötti út mentén. Sokszor megkerültem már futás közben, de eddig soha nem merült fel bennem, hogy ússzak is egyet. Se fürdőnadrágot, se törülközőt nem hoztam magammal, a víz pedig kora reggel még elég hideg. Egész jó kis kaland lenne, gondoltam. Eszembe jutott, amit gyerekkoromban csináltam a strandon, amikor nem akartam semmit se látni, hallani vagy érezni: ilyenkor teljesen függőlegesen beleereszkedtem a vízbe, ahol tompa, elmosódott világ vett körül, amely lefelé süllyedve minden centiméterrel egyre tompább és elmosódottabb lett. Amikor aztán már nem tudtam tovább visszatartani a lélegzetemet, kiengedtem néhány levegőbuborékot, és felúsztam a felszínre.

Csak úgy, egyszerűen belemerülök. Ez a gondolat nagyon csábító volt.

A tó felé vettem az irányt.

2.

Egy keskeny csapás vezetett a tópartra. A víz maga volt a megtestesült nyugalom, a nádas fölé nyúló égerfa levelei meg se rezzentek. Megálltam a padnál, amit én magam ácsoltam két farönkből és egy deszkából. Milyen szép és békés ez a hely! A természethez nem szükséges se tolmács, se használati útmutató. Mélyen belélegeztem, aztán lassan kifújtam a levegőt.

Épp azon morfondíroztam, hogy mennyivel jobb itt, mint bent az irodában, amikor váratlanul ágropogás riasztott fel a gondolataimból. Megfordultam. Egy férfi közeledett a bozótos felől, szemmel láthatóan egyenesen a tóból, ugyanis csuromvíz volt, és anyaszült meztelen. Ránézésre a hatvanas évei közepén járó, szikár ember volt, dús ősz haja alatt vörös orral, barátságos mosollyal és huncut szemmel.

– Téged is kidobott magából az ágy? – kérdezte, miközben a hajából még csorgott az arcára a víz.

– Engem az élet dobott ki magából – szaladt ki a számon.

A mai napig nem tudom hová tenni ezt a spontán reakciómat. Egy vadidegen embernek kiönteni a lelkem a csalitosban… Ez nem rám vallott. Amit máskor olyan gondosan rejtegettem önmagam és mások elől, akkor és ott teljesen váratlanul kitört belőlem, bármiféle rejtőszín vagy védőburok nélkül.

A másik ezt szemmel láthatóan biztatásnak vette.

– Karl vagyok – közölte, majd odalépett a biciklijéhez, amely egy fának volt támasztva, a csomagtartóról lekapta a törülközőjét, és megszárítkozott. – Ugye még nem találkoztunk?

– Szerintem még nem – válaszoltam, és én is bemutatkoztam.

– Örülök, hogy megismerhetlek – mondta Karl.

Még most is emlékszem rá, milyen barátságos volt a hangja, milyen érdeklődéssel nézett rám, mennyire nyitottnak és befogadónak éreztem az egész személyiségét. És arra is, mennyire meglepett, hogy a beszélgetésünk nem ért véget itt.

Bárki, akit ismerek, legkésőbb ezen a ponton jó hétvégét kíván, és szó nélkül elkerekezik. Karl ezzel szemben újabb kérdést szegezett nekem:

– Nem szoktál kijárni ide fürödni? Hihetetlenül tiszta és frissítő a víz, és annyira jót tesz! Kora tavasztól késő őszig mindennap megteszek benne kétszázhuszonhárom tempót.

– Igazából nem is tudom, miért nem voltam még… – feleltem bizonytalanul. – Talán egyszerűen csak nem jutott még eszembe.

Karl örömmel kapott a szón:

– Akkor azt tanácsolom: próbáld ki most! Nyugodtan használhatod a törülközőmet.

Csak úgy, egyszerűen belemerülök…

Rövid tétovázás után eltökélten megindultam a tó felé. Óvatosan, lépésről lépésre ereszkedtem a vízbe a csúszós talajon. Egy bokorba kapaszkodtam, felettem kékes színű szitakötő repkedett, mint valami szárnyas kis úszómester. Karlnak igaza volt: simogatóan lágy és tiszta volt a víz. Lassan belemerültem, és kezdetnek tettem néhány tempót. Az egész olyan jóleső volt, és annyira egyszerű! A tó frissítő vize és az érzés, hogy minden egyes karmozdulattal egyre távolabb kerülök attól, amit egészen idáig magammal cipeltem, és amit most végre a parton hagytam. Régóta nem csináltam már ilyen felszabadító dolgot.

Egy kishalraj a közeledtemre a nádasba menekült. Vettem egy mély levegőt, és lemerültem.

Amikor kimásztam a partra, a legszívesebben megráztam volna magam, mint egy ázott kutya. Karl kérés nélkül felém nyújtotta a törülközőjét, és csak annyit kérdezett:

– Na?

Választ sem várva tett néhány lépést a tó felé, és elragadtatottan felkiáltott:

– Pazar!

Megbabonázva bámultuk együtt a vizet. A tisztaság és a fény otthona. Egy szerelmi vallomás az életnek. A tó mint lelkipásztor.

– Most már csak azt nem tudom, miért vártam ezzel ennyi ideig.

Karl elgondolkodva nézett rám, majd így válaszolt:

– Néha azt a jót se látjuk meg, ami majdnem kiszúrja a szemünket. De egyet biztosan tudok: nincs is jobb, mint úszás után elkortyolni a reggeli kávét. Örülnék, ha ma velem tartanál. Itt van nem messze a házam.

Egy nyári szombat reggelen meghív kávéra valaki, akivel most találkoztam életemben először. Ezer és egy okom lett volna rá, hogy barátságosan visszautasítsam a meghívást: például a levél, amelyet meg kell írnom reggeli után, az előttem álló bevásárlás és a puszta tény, hogy egyáltalán nem ismerem ezt az embert. De mégis máshogy döntöttem. Habozás nélkül rávágtam:

– Köszönöm, nagyon szívesen. Mi a pontos címed? Hazaugrom, és átöltözöm előtte.

Beszélgetve elindultunk az aszfaltút felé, de Karl egyszer csak megállt, lehajolt, és felvett a földről néhány gallyat meg kavicsot. Visszament a padhoz, és kirakott rá egy mosolygós arcot, ahogy azt a gyerekek szokták. Magyarázatként ennyit fűzött hozzá:

– Ha még valaki erre jár, legyen neki is olyan jó reggele, mint nekünk.

3.

Háromnegyed óra múlva befordultam az autómmal Karl birtokára. Leparkoltam, behúztam a kéziféket, és vettem egy mély lélegzetet. Amikor úszás után hazaértem, eleinte csak az járt az eszemben, hogy gyorsan össze kell kapnom magamat, hogy ne várassam sokáig Karlt. Már a zuhany alatt álltam, amikor rádöbbentem, mekkora felelőtlenség volt elfogadni a meghívást. Nekem teljesen más dolgokkal kellene foglalkoznom délelőtt: bevásárolni, felhívni a barátaimat és a családomat, átnézni a nagy köteg számlát, válaszolni a felgyűlt üzenetekre. Végtelennek tűnő listám van a tennivalóimról, erre én fogom magam, és könnyelműen elígérkezem kávéra egy vadidegenhez. De az ígéretemet mégsem szeghetem meg csak úgy, és mivel nem tudom Karl telefonszámát, le se mondhatom a találkát. Így aztán a kötelességek felett győzött az elköteleződés. A lelkiismeretem megnyugtatására bebeszéltem magamnak, hogy bőven lesz még időm délután mindenre, azzal felkaptam a kulcsaimat, behúztam magam mögött az ajtót, és nekiindultam.

Terméskővel körberakott, sárga téglás régi parasztház, két oldalán egy-egy nagy istállóval, mellette egy kisebb karám, körülötte rengeteg illatos orgona: lilák, fehérek, kékek. Néhány gyerek szembekötősdit játszott, az udvaron két izlandi póni kinézetű jószág lődörgött, az egyik szalmabála mögött egy rozsdás eke várt a következő bevetésre. Életteli vidéki kép, a szereplők idilli összevisszaságban.

Az első gondolatom az volt, hogy: De jó itt lenni! És utána rögtön a második: Igazából miért autóval jöttem, és nem biciklivel? Elbizonytalanodva leparkoltam egy piros traktor mellé. Kinyílt a ház ajtaja, és Karl kitárt karokkal jött elém.

– Nahát, már itt is vagy, ez remek! Könnyen idetaláltál? Fáradj beljebb!

Okkersárga nadrágot viselt, hozzá kék pólóinget, amelyről hiányzott a felső gomb. Mezítlábas lábfején szandál, bal csuklóján színes, fonott karkötő.

Követtem a tornácról az otthonos hangulatot árasztó konyhába vezető lépcsőn. A helyiséget egy kisebb létszámú osztály megvendégelésére is alkalmas rönkfa asztal szelte át. A sarokban egy régmúlt időket idéző, fatüzelésű kályha állt, az öntöttvas fazekak és lábasok egymásba rakva ferde tornyot alkottak. A konyhapulton két tál, az egyikben saláta, a másikban eper, és egy nagy tepsi tele vajaspiskótával. Mellette az üvegtálba halmozott tejszínhab, mint egy békésen úszkáló bárányfelhő.

Karl feltette a vizet forralni, és egy fémdobozból kávészűrőt vett elő.

– Ülj, ahová csak szeretnél! Először is főzök magunknak egy kávét.

Ennek a sorsfordító napnak a prózai részleteiből nem sok maradt meg az emlékezetemben, például fogalmam sincs, hogy rövid- vagy hosszúnadrág volt rajtam. Két dologra azonban egészen tisztán emlékszem: az egyik az a természetes kíváncsiság, amellyel Karl minden különösebb felvezetés nélkül kérdezgetni kezdett rólam. A másik pedig a lenyűgöző nyugalom, ahogy eközben kitöltötte a kávét a kissé repedezett, rózsamintás porcelánkannába. Mindent tudni akart: honnan jöttem, hány gyerekem van, hogy hívják a feleségemet, a szüleim erőben és egészségben vannak-e még, és miért járunk hétvégente vidékre. Őszintén érdekelte a személyem, a családom, az életem. Minden hátsó gondolat és szándék nélkül. Semmi köze nem volt ennek a szokásos felszínes beszélgetésekhez házakról, autókról, munkahelyekről. Karl egy óra múltán többet tudott rólam, mint a szomszédos szobában dolgozó főnököm tíz év után. Látszólag nem is lehetne két ember élete különbözőbb, mint a miénk. Mégis azt éreztem, hogy végre megért valaki.

Idővel én is vettem a bátorságot néhány tapogatózó kérdéshez. Megtudtam, hogy Karl jó harminc évvel ezelőtt vásárolta a birtokot. Hogy a felesége lovakat tenyészt és lovaglóleckéket ad. Az is kiderült, hogy van öt gyerekük és tíz unokájuk, valamint egy Rilke névre hallgató kis fekete kutyájuk. És hogy őt magát egyetlen dolog érdekli az egész gazdaságból: a burgonya.

– A sorsom összefonódott a krumplival – mondta nevetve.

Így ment ez egész végig: hol ő kérdezett és én válaszoltam, hol pedig fordítva. Teljes valómmal ott voltam, abban a konyhában, végtelenül távol minden korábbi tervemtől és vélt kötelességemtől.

Egyszer, érzésre körülbelül a huszonnyolcadik kérdezz-feleleknél, és egészen határozottan a harmadik csésze kávé után, tartanom kellett egy mosdószünetet.

– Ott hátul, rögtön jobbra – igazított útba Karl.

Milyen rendkívüli ember, milyen különleges reggel!, gondoltam, miközben kinyitottam a mosdó ajtaját.