Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A FORDÍTÓ előszava

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Dosztojevszkij

A NÉVTELEN
(NYETOCSKA NYEZVANOVA)

fordította:
Kiss Dezső

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-444-3 EPUB
ISBN 978-963-559-445-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1849

első magyar kiadás:
1922

a mű eredeti címe:
Неточка Незванова

a borító Edwin Deakin (1838 – 1923)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A FORDÍTÓ előszava

Nyetocska Nyezvanova, a kis névtelen leány regénye a nagy orosz regényírónak tán legfinomabb és legszelídebb műve. Téli regénynek is nevezhetné az ember vagy az orosz úriház, az „oszobnyák" regényének. Bár a regény első része, a lassan elzüllő és az őrület ködös örvényeibe sodródó lángeszű hegedűs képe megdöbbentő mélységével leköti és megrázza az olvasó lelkét, a súlypont mégis a regény második felére esik, a két úriház téli csöndjében zárt ajtaja-ablakai mögött lejátszódó szótlan tragédiákra.

Az orosz úriháznak egészen különös a levegője, főleg télen, mikor az orosz ember élete, házának melegtartó vastag falai mögött játszódik le. A padmalytól a mennyezetig emelkedő hatalmas kályhák tüze öt hónapon keresztül nem alszik ki, az ablakok be vannak szegelve; a két üvegtábla közét színes vattával rakják ki. Langyos, melegházi levegő hullámzik a hatalmas termeken s a hosszú folyosókon. Az élet üteme meghalkul és elcsöndesedik, mint a fagyott földbe fúródó halak és hüllők szívverése s a munkába zárkózott lelkekben némán zajlanak le nekünk gyakran egészen érthetetlen lelki harcok, kétségek és tusák, melyek hirtelen szenvedélyes kitörésekben, szürkületig szövődő vitákban, végnélküli kártyajátékban vagy a vutki nirvánájában keresve kiutat. Ez a levegő érleli beteges színpompára a gyermeki lélek lázszínű virágait, fiatal lányok és fiuk eszeveszett szenvedélyeit, ködös elméleteket véres valóra váltó elszánásaikat, szeretkezéseiket és öngyilkosságaikat. Ez a különös idegsorvasztó üvegházi levegő gyűrűzik ennek a kis regénynek az alakjai körül is, ebből a levegőből érthető csak az a titkon és forrón remegő érzékiség, amellyel ennek a serdülő kis leánynak az élettörténete át van itatva.

Dosztojevszkij titokzatos érzéki mélységeit ebben a regényében megdöbbentő hirtelenséggel érezzük néha meg, sőt egy-egy szempillantásra mintha lerántaná a leplet a gyermeki idegek leszboszi rejtelmekbe tévedő, hátborzongató kitöréseiről is. Úgyszólván alig esik szó szerelemről a regény lapjain s mégis mintha egy beteges, érzéki szerelem titokzatos, kékes szikrái pattognának a kis Annuska szavai és ideges kis kezei mögött. Néhány jelenete a regény második részének, a két kis lány, Annuska és a hercegkisasszony szerelmes barátságának néhány epizódja megszédíti az embert. A híres dosztojevszkiji mélységek szélén járunk.

Irodalmilag még a következő érdekes szempontból érdemel különös figyelmet ez a kis regény.

Dosztojevszkijtől származik az a híres mondás, hogy az egész modern orosz irodalom a „Köpeny” ujjából bújt ki. Gogol „Köpenyének" a szerencsétlen, szegény Akakij Akakijevics köpenyének az ujjából. A kis Nyetocska ruhájának ráncaiból pedig a modern orosz gyermektörténet bujt elő. Csehov és Andrejev minden híres gyermektörténetének mintája ez a fura sorsú kis leány volt. Nyetocska az ősanyja a csehovi Vanykáknak és Szónyáknak, suszterinasoknak és cselédgyerekeknek. Andrejev gimnazistáinak és véres sorsú diákkisasszonyainak. Az orosz ember sokkal közelebb áll a gyermekhez, mint mi: hiszen jelleme még tele van gyerekes vonással; századokkal fiatalabb lévén a fajta az európai népek majdnem mindegyikénél. Ezért is könnyű megérteni, hogy az orosz ember nem a gyereket, hanem az embert látja meg először a gyermekben. A gyermeknek ezt az emberi meglátását először Dosztojevszkij vitte bele az orosz irodalomba.

A szürke képben, amelyből csak távoli és néma szikrák villának ki, egészen különös gyönyörűséggel fogja élvezni az olvasó a nagy író humorának ritka virágát. A hidegvérű angol bulldog képét a legtökéletesebb arcképek mellé állítanám.

Kiss Dezső

I.

Atyámra nem emlékszem. Két esztendős voltam, amikor meghalt. Anyám még egyszer férjhez ment. Szerelmi házasság volt, e második házassága mégis sok keserűséget szerzett neki. Mostohaatyám muzsikus volt. Sorsa igen érdekes, különben pedig a legfurcsább, legkülönösebb ember volt, akit valaha ismertem. Túlerős nyomot hagyott gyermekkorom első emlékein, oly erőset, hogy e nyomokat egész életemen keresztül megéreztem. Hogy elbeszélésem megérthető legyen, mindenekelőtt el kell mondanom az ő élettörténetét. Mindazt, amit elmondandó vagyok, később tudtam meg, egy B. nevű híres hegedűstől, aki mostohaapám kollégája, s ifjúkorában rövid ideig barátja is volt.

Mostohaapámat Jefimovnak hívták. Igen gazdag földbirtokos falujában született, szegény muzsikus gyermekének, aki hosszú vándor élet után ennek a földbirtokosnak a falujában telepedett meg s a zenekarába szegődött be. A földbirtokos igen nagy lábon élt, és főleg szenvedélyesen szerette a zenét. Beszélték róla, hogy bár soha ki nem tette a lábát a falujából, még Moszkvában sem járt, egyízben hirtelen elhatározással egy külföldi fürdőhelyre utazott, csupán csak azért, hogy meghallgassa egy híres hegedűs játékát, aki az újságok híradása szerint néhány hangversenyt készült adni abban a fürdőben. Egészen tisztességes zenekara volt, jó muzsikusai, akikre majd egész jövedelmét ráköltötte. Ebben a zenekarban mostohaapám volt a klarinétos. Huszonkét esztendős lehetett, mikor egy furcsa emberrel megismerkedett. Ugyanabban a járásban élt egy gazdag gróf, ki egész vagyonát ráköltötte házi zenekarára. Ez a gróf elbocsátotta a szolgálatból karmesterét, valami olasz származású embert, rendetlen életmódja miatt. A karmester valóban megbízhatatlan ember volt. Mikor a szolgálatból elbocsátották, teljesen elzüllött, a falusi korcsmákat járta, leitta magát, néha koldult is, végül már senki sem akarta befogadni az egész guberniumban. Végre a karmester hirtelen meghalt. Árok partján lelték reggel a parasztok, a malom alatt. Vizsgálatot rendeltek el és kiderült, hogy gutaütés érte. Holmiját mostohapám őrizte, aki azonnal be is mutatta az okiratot, amely szerint ennek a vagyonnak ö a teljes jogú örököse. Az elhunyt sajátkezű írást hagyott hátra, amelyben halála esetére Jefimovot rendelte örököséül. Az örökség fekete frakkból állott, amelyet az elhunyt gondosan őrzött abban a reményben, hogy mégis csak sikerül álláshoz jutnia és egy hegedűből, amely szemre elég közönségesnek látszott. Senki el nem vitatta tőle ezt az örökséget. Csak némi idő múltán jelent meg a földbirtokos előtt a gróf zenekarának első hegedűse ura levelével. A gróf azt kérte ebben a levélben, beszéljék rá Jefimovot, adja el neki a hegedűt, amelyet az olasztól örökölt s amelyet a gróf nagyon szeretne megszerezni a saját zenekara részére. Háromezer rubelt ajánlott és hozzátette, hogy már néhányszor hívatta Jefimov Jegort, hogy személyesen kösse meg az üzletet, de ez makacsul vonakodik. Azzal fejezte be levelét a gróf, hogy a hegedű többet nem ér, ennél többet nem ád, és Jefimov makacsságában nem lát egyebet, mint azt a sértő szándékot, hogy a vásárnál kihasználja az ő járatlanságát és tapasztalatlanságát s azért kéri, beszélje rá a földbirtokos, hogy adja el a hegedűt.

A földbirtokos azonnal elhivatta niostohaapámat.

- Miért nem akarod eladni a hegedűt? - kérdezte tőle - hiszen nincsen rá szükséged. Háromezer rubelt kapsz érte, többet a hegedű nem ér és ostobán cselekszel, ha azt hiszed, hogy többet is kaphatsz. A gróf nem fog becsapni.

Jefimov azt felelte, hogy ő a grófhoz nem megy, ha pedig oda küldik, úgy ez ura akarata, ami ellen nem tehet semmit. A hegedűt a grófnak el nem adja, ha erőszakkal akarják tőle elvenni, ám tegyék meg!

Ez a válasz a földbirtokos jellemének legérzékenyebb húrját érintette. Úgy állt tudniillik a dolog, hogy a földesúr mindig büszkén mondogatta, milyen jól bánik ő a muzsikusaival, mert ezek kivétel nélkül igazi művészek és hogy hála az ő vezetésének, a zenekar különb mint a grófé, de nem áll a fővárosi zenekarok mögött sem.

- Jól van - felelte a földbirtokos - megírom a grófnak, hogy nem adod el a hegedűt, mert egyszerűen nem akarod, s mert senki abba bele nem szólhat, eladod-e vagy sem. No de most én kérdezlek: - Minek neked a hegedű? A te hangszered a klarinét, bár klarinétosnak is rossz vagy. Add el nekem, megadom érte a háromezret. (Ki tudhatta, milyen hangszerről van szó.)

Jefimov elnevette magát.

- Nem, uram, nem adom el - felelte - de ha parancsolja...

- Hát kényszerítelek én valamire, szorítalak én valamire? - kiáltotta magából kikelve a földbirtokos, akit bosszantott, hogy a grófi muzsikus jelenlétében folyt le ez a jelenet, aki nem igen kedvező következtetést vonhatott le belőle. - Pusztulj előlem, hálátlan! Szemem elé ne kerülj többet!

Hová jutottál volna nélkülem klárinétoddal együtt, amelyen játszani se tudsz. Az én házamban jóllaktál, rendes ruhát kaptál, fizetést, tisztességesen megélsz, művész vagy, de ezt se megérteni, se megérezni nem akarod. Pusztulj előlem és ne izgass tovább is a jelenléteddel!

A földbirtokos mindenkit elhajtott maga elöl, akire megharagudott, mert féltette magát és félt saját hirtelen haragjától. De semmi áron sem akart túlkeményen bánni - művész emberrel - ahogy a muzsikusait hívta.

A vásár elmaradt s úgy látszott ezzel vége is az egész ügynek, amikor vagy egy hónap múlva a grófi hegedűs egyszerre csak szörnyű dolgot követett el: Saját felelősségére feljelentette mostohaapámat, hogy ö a bűnös az olasz halálában, akit önző célból megölt, hogy birtokába jusson a gazdag örökségnek. Azt bizonygatta feljelentésében, hogy a végrendeletet erőszakkal csikarta ki az elhunytból és fogadkozott, hogy vádját be is fogja bizonyítani. Sem a gróf, sem a földbirtokos kérései és intelmei, aki mostohaapámat védelmébe vette, nem ingatták meg a feljelentőt szándékában. Hiába hozták fel, hogy az orvosi vizsgálat, amelyet az elhunyt karmester hullája fölött tartottak, szabályszerűen folyt le, s hogy a feljelentésnek semmiféle alapja nincsen s hogy tán elkeseredésből cselekszik így, mert nem tudta megszerezni a drága hangszert, amelyet az ő számára akartak megvenni. A muzsikus megmaradt szándéka mellett, esküdözött, hogy neki van igaza, azt bizonygatta, hogy a gutaütést nem az ittasság, hanem mérgezés okozta és újabb orvosi vizsgálatot követelt. Első pillantásra bizonyítékainak komoly látszata volt. A vizsgálat természetesen megindult. Jefimovot elfogták és a városi börtönbe vitték. Hamarosan le is folytatták a vizsgálatot s a vége az volt, hogy a muzsikusra rábizonyították a hamis vádaskodást. Méltó büntetést kapott, de ő mindvégig megmaradt amellett, hogy neki van igaza. Végre beismerte, hogy nincsen kezében semmiféle bizonyíték, hogy azokat a bizonyítékokat, amelyeket felajánlott, maga találta ki, de hogy ezt bizonyos előérzetből, bizonyos megsejtésből tette, mert még most is, mikor már a második vizsgálatot is lefolytatták, mikor már formálisan megállapították Jefimov ártatlanságát, mindvégig megmaradt abban a rendíthetetlen meggyőződésében, hogy Jefimov volt az oka a szerencsétlen karmester halálának, bár lehet, nem méreggel ölte meg őt, hanem más úton-módon. ítélethozatalra azonban nem került ellene a sor, mert hirtelen agyhártyagyulladást kapott, megőrült és meghalt a rabkórházban.

A földbirtokos, míg ez az ügy tartott, a legnemesebb módon viselkedett. Úgy gondját viselte mostohaapámnak, mintha édes gyermeke lett volna. Néhányszor meglátogatta a börtönben, hogy megvigasztalja, pénzt ajándékozott neki s mikor megtudta, hogy Jefimov szereti a szivart, finom szivarokat vitt be hozzá. Mikor mostohaapámat felmentették, nagy lakomát adott a zenekarnak. A földbirtokos úgy tekintette Jefimov ügyét, mint az egész zenekarét, mert zenészeinek kifogástalan életmódját, ha többre nem is, de annyira legalább becsülte, mint tehetségüket. Egy év múlva a guberniumban hirtelen az a hír terjedt el, hogy a kormányzóság fővárosába híres francia hegedűs érkezett és átutazóban néhány hangversenyt szándékozik adni. A földbirtokos tüstént megpróbálta, hogy valami úton-módon kicsalja magához vendégségbe. Az ügy jól indult, a francia megígérte, hogy eljön. Minden készen volt már a fogadtatására, összecsődítették majd az egész járást, mikor a dolog hirtelen más fordulatot vett.

Egy reggel jelentik, hogy Jefimov eltűnt, nem tudni hová. Kezdik keresni, de se híre, se hamva. A zenekar kétségbeesett helyzetben volt, nem volt klarinétos, mikor egyszerre csak, három nappal Jefimov eltűnése után, a földbirtokos levelet kapott a franciától, amelyben a hegedűs büszkén visszautasítja a meghívót s hozzáteszi, hogy ezentúl óvatosabb lesz azokkal az urakkal szemben, akik házi zenekart tartanak s hogy nem esztétikus látvány az igazi tehetség olyan ember keze alatt, aki nem tudja megbecsülni s hogy végül, Jefimov példája, aki igaz művész és a legjobb hegedűs, akit Oroszországban hallott, elég bizonyíték szavainak igazságára.

Mikor a földbirtokos elolvasta ezt a levelet, egészen elálmélkodott. Szíve mélyéig elkeseredett. Hogyan? Jefimov, ugyanaz a Jefimov, akinek annyira gondját viselte, akivel annyi jót tett, ez a Jefimov, ilyen kegyetlenül, ilyen lelkiismeretlenül befeketítette őt ennek az európai művésznek a szemében, akinek a véleményét oly sokra tartotta. Másrészt ez a levél teljesen érthetetlen is volt... A francia szerint Jefimov igaz tehetségű művész, nagy hegedűs, akinek nem ismerték fel a tehetségét és arra kényszeritették, hogy más hangszeren játsszék.

Mindez annyira megdöbbentette a földbirtokost, hogy azonnal a városba akart hajtatni, hogy a franciával találkozzék, mikor egyszerre a gróf levelét hozták, melyben magához hívja és közli vele, hogy ismeri az egész ügyet, hogy az idegen virtuóz éppen nála van Jefimovval együtt s hogy ő, a gróf, akit felháborított Jefimovnak szemtelen rágalmazása, megparancsolta, hogy fogják le öt, hogy a földbirtokos jelenléte feltétlenül szükséges s hogy végül Jefimov vádaskodása még a grófot magát is érinti. Az ügy nagyon fontos és minél előbb tisztázni kell.

A földbirtokos azonnal átment a grófhoz, megismerkedett a franciával, elmondotta mostohaapám egész történetét, hozzátéve, hogy ő soha nem sejtett Jefimovban ilyen óriási tehetséget s hogy Jefimov éppen ellenkezőleg igen rossz klarinétos volt s most hallja először, hogy az ő másodrendű muzsikusa... hegedűs. Megjegyezte még azt is, hogy Jefimov szabad ember, soha senki szabadságában nem korlátozta és bármikor, minden percben elhagyta volna őt, ha valóban kényszerítették volna valamire. A francia egészen elcsodálkozott. Behívták Jefimovot, alig lehetett ráismerni, nagyon hencegett, mosolyogva felelgetett és ragaszkodott ahhoz, hogy igaz minden szava, amit a franciának mondott. Mindez roppantul felizgatta a grófot, aki mostohaapámnak a szemébe megmondotta, hogy semmirekellő rágalmazó és megérdemelné a legmegbélyegzőbb büntetést.

- Ne izgassa magát, méltóságos uram, elég jól ismerem már Métóságodat - felelte mostohaapám. - Hisz Önnek köszönhetem, hogy majdnem a börtönbe kerültem. Nagyon is tudom, kinek a biztatására jelentett fel Nikoforics Alexander, Méltóságod volt zenésze.

A gróf tombolt dühében, mikor meghallotta ezt a szörnyű vádat. Alig tudta türtőztetni magát. Véletlenül tanúja volt e jelenetnek egy rendőrtiszt, aki hivatalos ügyben járt a grófnál s ez kijelentette, hogy a dolgot nem hagyja annyiban, hogy Jefimov sértő magaviseleté nem egyéb rosszakaratú és igazságtalan vádaskodásnál és azért alázatosan kéri, engedtessék meg neki, hogy Jefimovot ott a helyszínén, a grófi házban elfogathassa. A francia felháborodásának adott kifejezést és kijelentette, hogy nem érti ezt a sötét hálátlanságot. Ekkor a mostohaapám nekidühödve azt válaszolta, hogy állítsák csak a bíróság elé, szívesebben elviseli a börtönt, akár egy második bűnügyi vizsgálatot is, mint azt az életet, amelyet eddig élt itt mint az urasági zenekar tagja, amelyet nagy szegénység miatt nem állt módjában előbb elhagynia Ezzel kiment a szobából és azok, kik elfogták, követték őt. A ház egyik félreeső szobájába zárták be és közölték vele, hogy mindjárt másnap beviszik a városba.

Éjfél felé kinyílt a fogoly szobájának az ajtaja. A földbirtokos lépett be rajta. Hálóköntösben volt, papucs a lábán és égő lámpa a kezében. Úgy látszik nem tudott elaludni és a gyötrő gond kényszerítette arra, hogy ilyen későn elhagyja ágyát. Jefimov ébren volt és elcsodálkozva nézett a látogatóra. A földbirtokos letette lámpáját és mély izgalomban ült le, a fogollyal szembe.

- Jegor - így szólt hozzá - miért bántottál meg ennyire?

Jefimovnem felelt. A földbirtokos megismételte kérdését, szavaiban mély érzelem, furcsa bánat rezgeti.

- Isten a megmondhatója, miért bántottalak meg, uram! - felelte végül mostohaapám és kezével legyintett. - Úgy látszik megszállt az ördög! Magam se tudom mi vitt rá. Hiába, nem nekem való ez az élet... Az ördög bujt belém...

- Jegor - kezdte megint a földbirtokos - szállj magadba! Mindent elfelejtek, mindent megbocsátok neked! Ide hallgass: te leszel első zenészem, a fizetésed is több lesz...

- Nem, uram, ne is szóljon tovább. Nem maradhatok én meg magánál! Ha mondom, hogy megszállt az ördög! A házat is felgyújtanám, ha megmaradnék. Olyan szomorúság száll meg néha napján, hogy jobb lett volna nem is születnem e világra. Most se tudok jótállni magamért, azért jobb is, ha magamra hágy. Azóta, hogy az az ördög belém akaszkodott...

- Kicsoda? - kérdezte a földbirtokos.

- Hát az, aki felfordult, mint a kutya, akit elhagyott a lélek, az az olasz...

- Játszani is az tanított, Jegoruska?

- Igen. Vesztemre tanított meg sok mindenre. Jobb lett volna, ha sohasem láttam volna.

- Tán ö is mestere volt a hegedűnek?

- Nem a! Maga nem tudott játszani, de annál jobban tanítani. Magam tanultam. Ő csak mutogatta. Inkább a kezem száradt volna le... Most már magam sem tudom, mit akarok! Ha most megkérdezné tőlem, hogy no Jegor! Mit kívánsz? Mindent megkapsz tőlem... én uram, egy szóval se tudnék felelni, mivelhogy magam sem tudom mit akarok! Hagyjon engem békén!

- Jegor! - szólt a földbirtokos egy percnyi hallgatás után - igy nem hagylak el téged. Ha már nem akarsz nálam szolgálni, menj Isten hírével, szabad ember vagy, erővel nem tarthatlak. De így nem tudlak elhagyni. Játsz valamit nekem a hegedűdön, Jegor, játsz valamit. Az Isten szerelmére húzzál valamit! Értsed meg, nem parancsolom, nem kényszerítelek, könnyes szemmel kérlek, játszd el nekem, Jegoruska azt, amit a franciának játszottál. Te is makacs ember vagy, én is az vagyok. Nekem is megvan a magam vesszőparipája, Jegor! Megéreztem benned a lelket, érezd meg te is az enyémet! Nem tudnék tovább élni, ha nem játszanád el nekem saját jószántodból és akaratodból azt, amit a franciának játszottál.

- Hát Isten nevében – felelte Jefimov. - Megfogadtam, hogy soha maga előtt nem játszom, de most rászántam magamat. Eljátszom azt a darabot, először és utoljára. Soha aztán magának nem játszom, még ha ezer rubelt ígérne is!

Elővette a hegedűjét és orosz népdalokra irt saját variációit kezdte játszani. B. azt mondja, hogy ez a variáció volt legelső és legjobb, hegedűre írott műve, s hogy soha ennél szebben és ilyen ihlettel nem játszott. A földbirtokos, aki különben sem tudott közönyösen hallgatni zenét, hangosan felzokogott. Mikor vége volt a játéknak, felállt, elővett háromszáz rubelt, odaadta a mostohaapámnak és ezt mondta:

- Most aztán eredj, Jegor! Én téged elengedlek és mindent rendbe hozok a gróffal, de idehallgass: Soha többé ne kerülj az utamba. Széles az ut előtted s ha egymásba ütődünk rajta, neked is baj lesz, meg nekem is. Hát Isten veled!... Megállj!... Még egy tanácsot adok néked, csak ezt az egyet, ne igyál és tanulj, egyre tanulj, el ne bízd magadat! Úgy mondom néked, mintha saját szülő apád mondaná. Idehallgass, mondom még egyszer: Tanulj s a boros pohárhoz ne nyúlj! Különben elvisz az ördög, s lehet, te is valahol az árok szélén fogsz felfordulni, mint az olaszod! Hát Isten veled! Megállj... csókolj meg!

Összecsókolóztak, aztán mostohaapám kiment az ajtón.

Alig, ért ki a házból, azzal kezdte, hogy a szomszéd kis városban elmulatta a háromszáz rubeljét, a legzüllöttebb, a legaljasabb korhelyek társaságában és az lett a vége, hogy mikor egyedül maradt egy vörös krajcár és minden segítség nélkül, kóbor vidéki színtársulat nyomorúságos zenekarába lépett be első és lehet egyetlen hegedűsnek. Mindez ugyan nem igen felelt meg eredeti szándékának, amely abban állott, hogy minél előbb Pétervárra jusson, ott tanuljon, jó állást szerezzen magának és tökéletes művészi képzettségre tegyen szert. A kis zenekarban sem volt sokáig maradása. Hamarosan összeveszett a kóbor társulat direktorával és otthagyta. Ekkor már tökéletesen elvesztette a bátorságát s elkövette azt a kétségbeesett lépést, amely mélyen lealázta a büszkeségét. Levelet irt az előttünk már ismerős földbirtokosnak, leírta neki helyzetét és pénzt kért tőle. Elég önérzetes volt a levél, de nem kapott rá választ. Ekkor egy másik levelet irt, amelyben a legmegalázkodóbb kifejezésekkel jótevőjének nevezte a földbirtokost és a művészetek igaz barátjának és másodszor is segedelmet kért tőle. Végre megérkezett a válasz. A földbirtokos száz rubelt küldött neki és az inasával íratta meg neki néhány sorban, hogy kímélje meg a jövőben hasonló kérelmektől. Mihelyt a pénzt megkapta, mostohaapám tüstént el akart utazni Pétervárra, de miután adósságait kifizette, olyan kevés pénze maradt, hogy nem is gondolhatott az utazásra. Megint csak vidéken maradt, megint csak valamilyen vidéki zenekarba szegődött, de ott sem volt maradása, s így egyik városból a másikba vándorolva, azzal az örökös ideával, hogy mielőbb eljusson valami úton-módon Pétervárra, eltöltött vagy hat hónapot. Végre rémület szállta meg. Kétségbeesve vette észre, hogy a rendetlen, a koldusélet, amelyben folytonosan tengődött, mennyire tönkreteszi a tehetségét s egy reggel faképnél hagyta direktorát, hóna alá csapta a hegedűjét s majdnem koldulva eljutott Pétervárra. Valahol meghúzódott egy padlásszobában s itt került össze először B-vel, aki szintén karriert akart csinálni. Hamarosan összebarátkoztak és B. még ma is mély megilletődéssel emlékezik meg erről az ismeretségről. Mindketten fiatalok voltak, mindkettőjük egyforma reményeket táplált, mindkettőnek ugyanazok voltak a céljai. De B. ifjúsága virágában járt, kevés keserűségben és nélkülözésben volt még része, mindenekelőtt németnek született, makacsul, rendszeresen, erejének tökéletes tudatában tört célja felé, szinte előre kiszámítva, mi lesz belőle. Barátja viszont már harminc esztendős volt, kifáradt, elkeseredett, elveszítette már ifjúi friss erejét, száraz kenyérért játszott vidéki színházak és földbirtokosok zenekarában. Csak az az egy örök és szilárd remény tartotta benne a lelket, hogy kiküzdi magát a sanyarú helyzetből, pénzt takarít meg és eljut Pétervárra. De ez is csak amolyan sötét és határozatlan gondolat volt, leküzdhetetlen belső szózat, amely évek során elvesztette tisztaságát magának Jefimovnak a szemében is és hogy Pétervárra eljutott, már szinte öntudatlanul történt, miután örökösen kívánta és várta ezt az utazást, úgyhogy egészen beidegződött leikébe. De hogy mihez fog Pétervárott, azt már maga sem tudta. Lelkesedése is valahogyan elkeseredett volt, görcsös és ki-kitörő, mintha saját magát akarta volna vele félrevezetni és ezen keresztül meggyőzni arról, hogy még nem apadt ki belőle ifjúkori ereje, tüze és ihlete. Ez a szakadatlan lelkesedés meglepte a hideg és rendszeres B-t, egészen elvakitotta őt s ő is úgy üdvözölte apámat, mint a jövő nagy zenei géniuszát. Barátja sorsát másként nem is tudta elképzelni. De B-nek hamarosan kinyílt a szeme és tökéletesen belelátott barátja leikébe. Tisztán látta, hogy ez a kitörő hév, keserűség és türelmetlenség nem egyéb, mint az eltékozolt tehetség fölött való elkeseredés, hogy ez a tehetség a kezdet kezdetén sem volt olyan nagy, sok volt benne az elvakultság, üres önbizalom, az első sikerek tudata és szakadatlan álmodozás, az égre törő lángész álma.

- De - beszélte B. - kénytelen voltam csodálkozni barátom furcsa természetén. Láttam a kétségbeesés kitöréseit, a görcsösen megfeszült akarat és a belső erőtlenség lázas harcát. A szerencsétlen embert hét teljes esztendeig kielégítette jövendő dicsőségének az álma, s még azt sem vette észre, hogy elfelejtette művészetének alapvető mechanizmusát is. A közben szertelen képzelete percről-percre kolosszálisabb terveket építgetett. Nem elég, hogy elsőrangú művész, a világ legelső hegedűseinek egyike akart lenni, nem elég, hogy máris annak tartotta magát, ezenfelül még zeneszerzői babérokra is vágyott, bár a kontrapunktról fogalma sem volt. De legjobban azt bámultam, - tette hozzá B., - hogy erőtlensége dacára s bár a technikához alig értett, művészetének mégis mélységes, világos, mondhatni ösztönszerü megérzése lakott benne. Olyan erősen átérezte művészetét, hogy nem lehet csodálkozni, hogy elvesztette az önmaga mértékét is.

Pallérozatlan, durva, egyszerű nyelvén néha olyan mély igazságokat mondott, hogy elálmélkodtam s nem tud am megérteni, hogyan jött minderre rá, mikor sohasem olvas, sohasem tanul. Hogy ennyire vittem, nagyrészt neki köszönhettem, - tette hozzá B. - Ami engem illet - folytatta aztán - teljesen biztos voltam a dolgomban. Én is szenvedélyesen ragaszkodtam művészetemhez, bár pályafutásomnak már az elején tudtam, hogy túl sokra nem fogom vinni, hogy úgyszólván napszámosa leszek művészetemnek. De viszont büszke vagyok arra, hogy nem vesztegettem el renyhe rab módjára a természet ajándékát, hanem ellenkezőleg, megszázszoroztam s annyira dicsért finom játékomat, hallgatóim gyönyörűségét: virtuozitásomat, csak a szüntelen és szakadatlan munkának, erőim pontos ismeretének, önkéntes megalázkodásomnak s annak köszönhetem, hogy örökös harcban állottam a hencegéssel, a korai, a kevéssel való megelégedéssel és a lustasággal, ami az előbbiek természetes következménye...

B. a maga részéről megkísérelte, hogy barátjának tanácsokkal szolgáljon, de csak hasztalanul magára haragította vele. Lassan el is hidegültek egymástól. B. hamarosan észrevette, hogy barátját mind gyakrabban keríti hatalmába az apátia és a bús unalom, hogy lelkesedő kitörései napról-napra lanyhulnak és hogy ismeretlen, ködös, vad elcsüggedés vesz utánuk erőt rajta. Végre már nem is nyúlt a hegedűhöz és hétszámra nem nézett feléje. A teljes elzülléstől nem sok választotta már el és a szerencsétlent hamarosan megszállották régi bűnei. Amitől egykori gazdája óva intette, bekövetkezett. Mértéktelen ivásnak adta magát. B. el- szörnyedve nézte, tanácsadó szava a pusztában hangzott el, de nem is igen mert néki szólani. Jefimovon lassan-lassan féktelen cinizmus vett erőt, egyáltalán nem szégyelte, hogy B. pénzén él, sőt úgy viselkedett, mintha erre jogcíme volna. Közben teljesen kifogyott a pénzük. B. valahogy elvergődött, leckét adott vagy német kereskedők, szegény hivatalnokcsaládok estélyein hegedült, akik ugyan nem sokat, de mégis csak fizettek valamit. Jefimov mintha észre sem vette volna barátja küszködését, ridegen beszélt vele, sőt heteken át szóra sem méltatta. Egy ízben B. igen szerényen megjegyezte, nincs-e nagy kárára, hogy ennyire elhanyagolja a zenét, s egészen elfelejti a hegedű- játékot, amire Jefimov haragra gerjedt és kijelentette, hogy szándékosan nem nyúl a hegedűhöz; szinte azt képzelte, hogy térden állva kell őt erre megkérni. Máskor B-nek második hegedűsre volt szüksége, aki vele együtt játszók egy estétyen, és ő Jefimovot hívta meg. Ez a meghívás Jefimovot borzasztó dühre fakasztotta. Lángoló haraggal kijelentette, hogy ő nem utcai hegedűs, ö nem alacsonyítja le nemes művészetét, hogy közönséges iparosok előtt játszók, olyan emberek előtt, akik az ő tehetségét és az ő játékát képtelenek megérteni, B. egy szóval sem válaszolt, de Jefimov, miután barátja elment az estélyre, egyedül maradván gondolkozóba esett és kisütötte, hogy barátja arra célzott, hogy az ö költségén él s ezzel akarta tudtára adni, próbáljon most már ő is pénzt keresni. Mikor B. hazatért, Jefimov szemére hányta, milyen aljas módon viselkedett vele szemben s kijelentette, hogy egy percig sem marad vele tovább. Tényleg el is tűnt valahová, de harmadnapra ismét megjelent, mintha mi sem történt volna és tovább folytatta eddigi életét. B.-t csak a régi megszokás, a barátság s talán a vesztébe rohanó ember iránt érzett részvét tartották vissza attól, hogy véget vessen ennek a képtelen életnek és egyszer s mindenkorra elváljon barátjától. A szakítás be is következett. B-re rámosolygott a szerencse. Valahogyan befolyásos pártfogóra tett szert, első hangversenyén fényes sikert aratott. Ekkor már kitűnő művész volt s gyorsan növekvő híre az opera zenekarában szerzett neki állást. Itt is gyorsan elérte a megérdemelt sikert. Mikor elváltak, pénzt adott Jefimovnak és könnyes szemmel kérte, hogy férjen vissza a jó útra. B. még ma sem tud elérzékenyülés nélkül megemlékezni erről a jelenetről, Jefimovhoz való barátsága ifjúságára a legmélyebb hatást gyakorolta. Együtt kezdték pályafutásukat és oly meleg barátság fűzte őket egymáshoz, hogy Jefimov minden furcsasága, legdurvább, legbántóbb hibái is csak szorosabbra fonták egymáshoz való viszonyukat. B. megértette őt, belelátott a leikébe és előre tudta, mi lesz a vége. Mikor elváltak, megölelték egymást és sírva fakadtak. Jefimov sírva és zokogva mondotta, hogy ő szerencsétlen, elzüllőben lévő ember, hogy ő ezt régen tudja, de csak most látja tisztán a maga pusztuló sorsát.

- Nincs nekem tehetségem! - így végezte be a szavait, halálsápadtan.

B. mélyen meg volt indulva.

- Idehallgass, Petrovics Jegor - igy szólt hozzá - mit követsz el magad ellen? Ez a kétségbeesés fog tönkre tenni. Nem marad benned se férfiasság, se kitartás. Most, e csüggedt percben azt mondod, nincsen tehetséged. Nem igaz! Van tehetséged, hidd el nekem, igen is van, abból is látom, ahogy megérzed és megérted a művészetet. Egész életed is ezt bizonyítja. Elmondottad nékem életed folyását s akkor öntudatlanul is ugyanez a kétségbeesés fogott el. A te első mestered, az a furcsa ember, akiről annyit meséltél, elsőnek ébresztette fel benned a művészet iránti szeretetet és elsőnek fedezte fel tehetségedet. Akkor is épp olyan erősen és nyomatékosan megérezted, mint ahogy most érzed. De magad sem tudtad, hogy mi történik veled. Nem bírtad ki az életet a földesúri kastélyban, s magad sem tudtad, mit akarsz. Mestered túlkorán halt meg, egyedül hagyott, amikor még nem volt benned egyéb, darabos nekibuzdulásnál s ami a legfőbb dolog, nem világosított föl önmagad felől. Érezted, hogy más útra kell térned, szélesebb útra, hogy a sors más célt tűzött ki eléd, de azt már nem tudtad, hogyan kell ezt elérned és elkeseredésedben mindent meggyűlöltél, ami körülötted volt. Hat évi nyomor és küszködés nem múlt el hiába, tanultál, gondolkoztál, megismerted önmagadat, már érted, mi az a művészet és mi a te hivatásod. Kedves barátom, férfias türelemre van szükség. Reád irigylésre méltó sors vár, százszorta inkább vagy művész mint én, de bár adná Isten néked egy tizedét annak a kitartásnak, amely bennem van. Tanulj és ne igyál, ahogy ezt jó urad megmondotta, s ami a fő dolog, kezdd elölről az abc-t. Mi bánt? A nyomor? A szegénység? A nyomor és a szegénység formálják a művészt, kezdetben elválaszthatatlanok tőle. Most még senkinek sincs szüksége rád, senki sem akar még hallani rólad. Így kel fel a nap! Megállj csak, mi történik akkor, ha megtudják, milyen tehetség lakik benned. A gyűlölködés, a kicsinyes aljasság, legföképen azonban az ostobaság fognak még a szegénységnél is súlyosabban reád nehezedni. A tehetségnek meleg érzésre van szüksége, megkívánja a megértést, s meglátod, minő emberek fognak körülvenni, ha csak némileg is megközelíted céljaidat. Le fognak becsülni s megvetéssel fognak nézni arra, amit nehéz munka, nélkülözés, éhség és álmatlan éjszakák formáltak benned. Nem fognak bátorítani és nem fognak vigasztalni a te jövendő pályatársaid - nem azt fogják keresni, ami jó és igaz benned, hanem kárörömmel fogják kipiszkálni minden hibádat és ujjal mutatnak arra, ami rossz benned, arra, amiben tévedtél, megvető hideg közönnyel. Ünnep gyanánt fogják megülni minden hibádat (pedig van-e olyan ember, aki ne követne el hibát?!) Te hirtelen haragú ember vagy, rosszkor vagy gőgös, megsérted a hiú és tehetségtelen embereket és ezzel bajba kerülsz - te magad vagy, ők meg sokan, gombostűvel fognak agyon szurkálni! Már én magam is megérzem őket. Szedd össze magadat! Nem vagy te olyan szegény, meg tudsz te élni, inkább végezz napszámos munkát, menj el fát vágni, ahogy én vágtam fát, szegény mesteremberek teaestélyén. De benned nincs kitartás, betege vagy a türelmetlenségnek, nincs benned elég egyszerűség, túl sokat ravaszkodsz, túl sokat gondolkozol, túl sok munkát végez az agyad. A beszéded bátor, de ez a bátorság az inadba száll, ha kezedbe veszed a vonót. Szedd össze a bátorságodat, légy türelemmel, tanulj, s ha nem bízol az erődben, akkor vágj neki találomra. Van benned tűz, van benned érzés! Lehet, eléred a célt, s ha nem is, mindegy, vágj neki! Nincs mit veszítened, s a nyereség igen nagy. A véletlen testvér a mi barátunk!

Jefimov mély megindulással hallgatta barátját.

De lassan-lassan visszatért arcába a vér, szemében rég nem látott bátorság s a remény csillogott. Ez a nemes fölbátorodás azonban csakhamar elbizakodássá fokozódott, mindennapos szemtelenségévé fajult. Mire B. befejezte intő szavait, Jefimov már szórakozottan és türelmetlenül hallgatta, mindazonáltal forrón megszorította a kezét, megköszönte szavait, de a mély megalázkodásból és elcsüggedésből hirtelen hallatlan szemtelenségbe és hencegésbe csapott át, büszkén kijelentette, hogy barátjának nincs miért aggódnia az ő sorsa miatt, hogy reméli hamarosan utat tör magának, ő is pártfogóra, tesz szert, hangversenyt fog adni s akkor egy csapásra hull ölébe a pénz és a dicsőség. B. vállat vont, de nem válaszolt lakótársa szavaira. Ezzel elváltak, bár természetesen nem hosszú időre. Jefimov rögtön elköltötte azt a pénzt, amit kapott, még egyszer kért barátjától, aztán harmadszor, negyedszer, tán tizedszer is. Végül B. elvesztette türelmét, kiüzent, hogy nincs otthon. Ettől az időtől kezdve elvesztette a szeme elől.

Elmúlt néhány esztendő. B. egy napon próbáról hazamenet, egy keresztutca sarkán rosszul öltözött részeg emberbe ütközött, aki egy korcsma ajtaja előtt állott. Valaki nevén szólította. Megfordult. Jefimov volt.

Nagyon megváltozott arca megsárgult és megduzzadt, a züllött élet már rányomta letörülhetetlen bélyegét. B. nagyon megörült s miután az utcán nem tudott vele beszélni, követte őt a korcsmába, ahova Jefimov magával cipelte. Itt a félreeső kis füstös szobában jobban szemügyre vette egykori barátját. A ruha rongyokban lógott le róla, csizmája lyukas volt, tépett ingmelle tele volt az ital nyomával. Haja megszürkült és kihullott.