Granasztói Pál

EGY PATRIÓTA ÉLETE

T É N Y E K  É S  T A N Ú K

Sajtó alá rendezte, szerkesztette és a jegyzeteket írta

GRANASZTÓI OLGA

Lektorálta és az építészéletrajzokat írta

FERKAI ANDRÁS

© Granasztói Pál örökösei, 2021

A könyv sajtó alá rendezési munkálatait és megjelenését a Nemzeti Kulturális Alapprogram támogatta

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra

Korrektor Balogh Emerencia

A kötetet Pintér József tervezte

A borító Esztergomi Katalin fotójának felhasználásával készült

Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978-963-14-4179-6

ISSN 0324-797X

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A SZERKESZTŐ ELŐSZAVA

Granasztói Pál emlékirata 1978 és 1980 között keletkezett, ez lett írói pályájának utolsó darabja, ezt követően 1985-ben bekövetkezett haláláig már semmi mást nem írt. Testamentumszerű bevezetőjének első mondata világosan rendelkezik a kézirattal kapcsolatos szándékairól: „Az itt írtakat a XX. század végének, sőt esetleg a XXI.-nek, helyesebben: a jövő évezred első századának szánom, amikor már érdeklődés támadhat a közelebbi múlt iránt.”

Nagyapám kívánságát a család maradéktalanul teljesítette anélkül, hogy tudott volna róla. Sem halála után, sem később, özvegye, Granasztói Pálné Rózsaffy Lucy 2000-ben bekövetkezett halálát követően nem nyúlt senki a családi hagyatékban fennmaradt iratokhoz egészen 2008-ig, az író születésének 100. évfordulójáig. Ekkor került elő először a gépirat, melyből édesapám, Granasztói György két rövid részletet publikált, majd személyes okokból úgy döntött, inkább visszazárja dobozába. 2018-ban a következő, 110. évforduló idézte emlékezetembe a gépirat létezését. Ekkor döntött úgy a család, hogy az írás megérett a kiadásra.

A szöveget, ahogy azt Granasztói Pál az utóiratban maga is megjegyzi, némi kihagyás után újra elővette, 1979 őszétől 1980 elejéig átgépelte, kézzel végigjavította, kiegészítéseket, megjegyzéseket fűzött hozzá. Az átgépelt példány egy javított és egy javítatlan változatban maradt fenn. A gépirat dobozában, külön dossziéban, de közvetlenül a gépirat alól került elő egy másik nagyobb írásának mindösszesen kb. hatvanoldalnyi részlete is, amelynek integrálásáról maga rendelkezik a Patrióta kéziratának szövegén belül, a második részben, az eredeti számozás szerinti 220–221. oldalon: az 1951-ben keletkezett szövegek eredetileg „Folytatás és kiegészítés” címmel íródtak az akkorra már kész Vallomás és búcsú című könyvének első részéhez. Ezeket a szövegeket a fióknak szánta, de a Patrióta írásakor úgy döntött, hogy változtatás nélkül beiktatja annak szövegébe. A szerző szándékát a kiadás előkészítésekor maradéktalanul teljesítettük, így váltak a mű integráns részévé a mintegy húsz évvel korábban keletkezett részletek.

A kézzel javított gépirat digitális változata az NKA támogatásával 2019–2020-ban készült el. Az átgépelés ellenőrzésében, a helyenként nehezen kiolvasható kézírás megfejtésében nyújtott segítségéért nagy köszönettel tartozom Bardoly Istvánnak. Néhány esetben azonban nem sikerült kiolvasni a javítást, ezeket a szövegben jelöltük [– – –], és lábjegyzetet fűztünk hozzá. A szerzőtől származó néhány saját jegyzetet szintén lábjegyzetben jeleztük; a szöveghez fűzött további lábjegyzeteink azt a célt szolgálják, hogy az olvasó minél otthonosabban mozogjon a Granasztói Pál által megidézett hét évtized változó világaiban. Az annotált névmutató a könyv szereplőinek azonosítására szolgál; a vázlatos életrajzi összefoglalók természetesen magukban hordozzák a tévedés eshetőségét. A rokoni, családi becenéven, illetve Granasztói Pál által „rejtjelezett” néven említett személyeket a legtöbb esetben sikerült azonosítani, valódi nevüket lábjegyzetben közöljük.

A kötet fényképei a családi archívumból származnak. A borítón látható, eddig publikálatlan felvétel egy fotósorozat része, melyet a kézirat keletkezésével egy időben, 1978-ban készített Esztergomi Katalin, aki a sorozatot 2019-ben bocsátotta a család rendelkezésére.

Granasztói Olga

Az itt írtakat a XX. század végének, sőt esetleg a XXI.-nek, helyesebben: a jövő évezred első századának szánom, amikor már érdeklődés támadhat a közelebbi múlt iránt. Mint mostanában is támadt a XIX. század, benne itthon és másutt is, a Monarchia, a dualizmus kora iránt. De az is lehet, hogy olyan gyökeres változásokra kerül sor, melyeknek nyomán teljesen érdektelenné válnak a mai dolgok, a múlt.

Hetvenedik életévemben lobbant fel bennem hirtelen egy cím: Magyarország, s az, hogy megírjam, mikor hogyan láttam ezt a szerencsétlen országot, mindvégig hazámat, miket tapasztalhattam róla, benne. Akkor éppen kevés elfoglaltságom volt, s szinte lávaömlés-szerűen áradt belőlem az írnivaló – két hónap alatt elkészült kusza, javítatlan kézírással. Félretettem azzal, hogy ha majd megint kedvem, időm lesz, apránkint átgépelem, javítgatom. Erre sor is került mintegy két év múltán. De változatlanul a jövőnek szánva, hogy sok mindent megírhassak, amit kiadásra szánt és kiadásra került könyveimben nem írhattam. A cenzúra bennem volt, s nem reám erőltetett. Ösztönösen érzékeltem mindig: ha kiadni szándékozom, meddig mehetek. De nemegyszer éreztem az önvádat, a megalkuvásét. Voltaképpen ettől szerettem volna szabadulni.

Sem történészi tudás, sem kiemelkedő közéleti szerep, értesültség nem vezérelt – azt és annyit kívántam írni, amit egy ember a sorból és e korból észlelhetett. Észlelt, majd utóbb, évekkel később elmélkedett észleléseiről, emlékeiről. Hiszen élt, érlelődött, majd öregedett e század elejétől a vég közeledtéig.

Íróként azonban mindinkább gyötrődött e munkában. Kiadott könyveiben ugyanis már úgy-ahogyan kirajzolódott egy életpálya, fejlődés, irányulás. Amennyire a sors, a helyzetek sokfélesége engedte. Újból és végezetül életutat írni, még ha ezúttal elsősorban az ország sorsára gondolva, azt követve is, miként lehetséges? Hiszen fogódzói szükségképpen olyan helyzetek, események, melyekről már így vagy amúgy írt. Igaz, hogy másként, mástól vezérelve, de írt. Nem kerülhetett el tehát ismétléseket, mert azok nélkül ez az írás lenne hiányos, meg nem érthető. Nem tehetett mást, mint hogy nemegyszer ismételt, bár igyekezett korlátozni azt. Felemásnak érezhette mindinkább e munkáját – kevésbé lezárásaként az addigiaknak, mint inkább egy másik s más célú verziójuknak. Hiszen egy élete volt, s íróként nem is élt soha más tápláló anyaggal, mint a maga életével.

Gondolt arra is, hogy a sorsra bízza az itt írtakat – kusza, alig olvasható kéziratként, hagyatékában elrejtőzőként. Majd két okból, meggondolásból, mégis olvasmányul hagyja hátra.

Az egyik ok: vajon számíthat-e arra, hogy kiadott munkái fennmaradnak? Ha nem, akkor talán egyedül éppen ez bizonyul egyszer majd fennmaradtnak, dokumentumként némileg hasznosnak. Ha viszont némelyik más munkája fennmarad, akkor ez nem más, mint ilyen-amolyan értékű, hasznú kiegészítés.

A másik ok – inkább mentség –, hogy a sors hozta, tette mindezt. Íróvá is igazában a sorsfordulatok tették, mert békés évszázadban, békés városépítő hivatásban talán ez utóbbinál maradt volna, elérve ezt-amazt. De a sors hozta, tette – vagy, mint Napóleon szerint, „a körülmények” –, hogy íráshoz folyamodott, és hogy írói pályája szakadozott lett. Mindaz, ami megírásra érdemes volt, életében nem állhatott egybe – egyetlen lassan, türelmesen, következetesen készült és szerkesztett nagyobb „műbe”.

Az ilyen elmélkedés a „mi lett volna, ha” értelmetlenségébe torkollik. Így lett, így lehetett. Egy kétes sorsú, jövőjű életmű – egészében mozaikdarabok. Ez itt pedig annak egy változata, vagy talán, talán, ha napvilágra kerül, az a kevés, ami egy nagyobb egészből ki-, illetve megmaradt.

Granasztói Pál

„Amikor írni kezdtem, nagy gondot fordítottam arra, hogy jól írjak. S ez néha sikerült is. De minél többet dolgozom, annál inkább rájövök, hogy ha az embernek szenvedélyes vágya az igazságot a lehető legközelebbről megragadni, le kell mondani a stílussal való túlságos törődésről. Olyan bonyolult, olyan tünékeny, olyan nehezen megfogható az igazság, a pontos igazság, az ember lényege! Ha leszállunk ezekbe a titkos régiókba, hogy napfényre hozzuk az igazságot alkotó ezernyi apró semmiséget, akkor nem lehet szó többé egy mondat művészi elrendezéséről, kell, hogy a szavak egészen egyszerűek legyenek, és maguktól kerüljenek a tollunkra, hogy visszatükrözzék a gondolat jövés-menését, a kutatás ezernyi kitérését és visszatérését…”

Marcel Proust szóbeli vallomása
Roger Martin du Gard-nak
(Ford. Benedek Marcell)

ELSŐ RÉSZ

I.

Babonás, csaknem szerencseszámom lett a 8-as. Körülfonta életem, sőt belehatolt. 1908-ban születtem, az év nyolcadik havában. Apám[1] akkor harmincnyolc éves volt. Fiam[2] – egyenes ágon a kiterjedt család egyetlen férfileszármazottja – 1938-ban, március 28-án. Szép emlékű anyai nagyapám[3] 1838-ban. Immár negyven éve, 1938 óta lakunk ugyanabban a lakásban, a ház kezdettől és ma is 38. Házasok negyvenhárom éve vagyunk, esküvőnk napja szeptember 18. Sorolhatnám tovább. S arra is gondolhatok, mennyiszer olvashattam, hogy születésem évében milyen jelentős, máig ható alkotások jöttek létre, események történtek. Így a Nyugat folyóirat alapítása. A sok alkotás közül pedig az egyik, Bartóknak Első vonósnégyese, e gyönyörű, tiszta, elmélyült s előremutató, mondhatni indító mű.

Ezek valóban babonás dolgok, úgyszólván mind véletlenek, s életem folyására kevéssé hatottak, valóságához kevés közük volt. Az azonban már a valósághoz tartozik, hogy 1908-ban születvén a ma még élők közül a kevesek közé tartozom, akik emlékezhetnek az egykori nagyobb országra. És sokat hallhattak otthon arról, hogy milyen volt az ország azelőtt, míg 1918-ban – ismét a 8-as szám – szét nem esett. Ekkor – a széteséskor – már tízéves voltam, s eléggé szemfüles, érdeklődő gyerek félénkségem, nemegyszer mulyaságom ellenére. Aki négy-öt éves korától kezdett eszmélkedni, kezdte megfigyelni és észrevenni a családon kívüli dolgokat is. Két-három évvel később születettek már kevésbé érzékelhették e nagyobb országot, talán csak az első világháborút. A még később születettek pedig már mindebből semmit sem. Legfeljebb hallhattak róla szülőktől, nagyszülőktől. Majd még újabb nemzedékek keletkeztek, akiknek e múltról, sőt ideértve a két világháború közöttit is, már semmiféle emlékük, képzetük, tapasztalásuk nem lehetett. Legfeljebb olvasmányok (és gyakran megtévesztők) nyomán. Számukra az egykori nagyobb ország – s a két világháború között időlegesen újból némileg megnyitott – a múlt ködébe vész. Hiszen a valóságos, a jelenlegi egy jóval kisebb, csaknem parányi lett. Határai észak és nyugat felé – Szob, Salgótarján, még Hegyeshalom is – szinte a szomszédságban vannak. A Duna bal partján Szobtól felfelé már Csehszlovákia. S mert közben gyorsult a közlekedés, kelet és dél felé is a határok néhány órányi utazással elérhetők.

Érzékelés, eszmélkedés! Első éveimből – a budapesti belvárosban, a Váci utcai, szűk udvaros bérházban – úgyszólván nem emlékszem semmire, vagy ha igen, akkor igen homályosan. Még a közeli Dunára is alig. Annál inkább a Balatonra – valamire, ami ma is a haza, az ország egyik kincse. Szüleim Balatonföldváron béreltek néhány évig egy kisebb nyaralót, utoljára 1912-ben. Hároméves koromból – 1911-ből – leginkább a szép, tágas, napsütötte kertre emlékszem, méghozzá akként, hogy itt, a nagy zöldellő, suhogó fák tövében, apró, fehér ruhás, hosszú szőke hajú gyerekként boldog voltam. Mindenki szeretett, becézett, kényeztetett. A kert volt ez évben „a haza”. S egy évvel később, négyévesen már maga a Balaton beláthatatlannak tűnő egésze is, a nagy fényesség, a lubickolás, a forró parti homok, a csillogó víztükör, a vitorlások, a korombeli játszótársak – a még teljesebb boldogság. Bizonyos, hogy boldogság volt, annak a gyökere, s későbbre az első, megalapozó érzékelés, észlelés a hazáról, az ország oly fontos, mind fontosabb tájáról, mondhatni tüneményéről. Ez az évek során – máig – bennem egyre nőtt, kivirágzott.

Ötéves lehettem, amikor Budapestről érzékeltem első ízben hasonlót. Naponta a pesti Duna-korzóra vittek sétálni, jó és rossz időben egyaránt. Talán már korábban is, de arról emlékem nincs. Ekkor azonban egy ragyogó, napsütéses napon, a Vigadó táján észrevettem valamit. Talán első ízben néztem tudatosabban körül, vagy valami más oka lehetett. Azt vettem észre, hogy szemben hegyek, lombok, tornyok vannak, a túlpart is fasoros, kiépített, mentében bérházak sorakoznak, ott is villamos jár, a hidak odavisznek, a folyam széles, kékes, csillogó, akár a Balaton, a villamosok a túloldalon aprók. De az egész kép tágas, mozgalmas, változatos, s mégis egybelátható. Legalábbis akkor láthattam első ízben egybe – a várost, amiben születtem, növekedtem, amiben s amiért később éltem. S csak később, sokkal később ébredhettem annak tudatára, hogy ez voltaképpen a közepe, a java, s hogy az, amit láttam, éppen új volt, de már készen volt. Meg hogy én ebbe a készbe, ebbe a gyönyörűségbe születtem.

Orvos apám várószobájában az asztalon különféle lapozgatni való folyóiratok, képes albumok voltak. Köztük egy hatalmas, vastag, színes és díszes, keménykötésű – címe, nagybetűkkel: MAGYARORSZÁG.[4] Fedőlapján a magyar címer ékeskedett, fölötte az aranyló szent korona. Ez – a korona – nem csupán rányomtatott volt, hanem a fedőlapon a sötétlő háttérből kidomborodott, mondhatni: kiragyogott. Arany vonalak nyílegyenesen sugároztak belőle oldalvást és felfelé. Nekem is nyomban az tűnt fel, hogy a kereszt a korona csúcsán ferde. Miért, nem tudhattam, csak furcsálltam. Jóval később – s most újból, amikor a koronát hazahozták[5] – gondoltam arra, hogy ez a ferdülés mily sokatmondó, mily mélyen szimbolikus. Kiegyenlíteni lehetne, de ez megengedhetetlen. Hiszen emígy a hányatott történetét jelképezi, s azt is, hogy e korona alatt valaha mi minden ferdült, torzult, csonkult. Akkor persze ezt nem gondolhattam, de naponta látva a koronát a várószoba asztalán, látványa mélyen, érzékletesen belém vésődött, ugyanígy az odavésett címer. Annyira, hogy szinte vele éltem, hiszen naponta láttam. Majd láthattam a Károly király koronázásáról készült filmen a valóságban is, a király fején.[6] Amikor legutóbb (1978-ban) visszakerült, s újból láthattam – közben sok évig eszembe se jutott, akkor sem, amikor még itthon gondosan őrizték, hozzáférhetetlenül –, újralátása most olyan mélyen a szívemig hatott, akár a gyerekkori karácsonyok fenyőillata, vagy az az ezüst, fénylő kétkoronás – sőt olykor egyforintos, mert a régi forint a kétkoronással egyenértékűen még forgalomban volt –, amit kisgyerekként minden születésnapomon nagyapámtól kaptam. A mellényzsebéből húzta elő, mutatta, forgatta, majd kezembe adta.

Hamarosan – apám engedélyével – böngészni kezdtem ezt a vaskos albumot, s mindinkább belemerültem. Műnyomó papíron közel négyszáz oldalnyi volt, minden oldalán fényképekkel, valamennyi kép Erdélyi, akkor neves fényképész műhelyében készült.[7] Olyan éles, tiszta képek voltak, hogy később, mikor a magyar városokat kezdtem tanulmányozni, sokat kifotografáltattam és felhasználhattam belőlük. E képek láttán fokozatosan, s a szó szoros értelmében feltárult számomra – már kisgyerekként – az akkori ország. Sajátos módon – most így emlékszem – legkevésbé a Budapestet bemutatók, vagy az alföldiek, dunántúliak érdekeltek, bár azok is, hanem a távolabbiak. Olyanok, amelyek később már nem tartoztak az országhoz. De lehet, hogy éppen ezért, s mert később is nézegettem, maradtak annyira emlékezetemben. Bizonyos, hogy a budapestiek – ezek a kötet terjedelmes első részét alkották –, az alföldiek, és más megmaradtak is belém vésődtek, érdekeltek, képet adtak sok mindenről, amiről akkor nem lehetett volna másként képzetem – így például a Tisza vidékéről, Szegedről, Debrecenről. De ha most erre az albumra, a képeire gondolok, a többiek, a határon túlra kerültek merülnek fel bennem élesebben. Pozsony, a Duna mentén hegyen álló várkastély négy furcsa, akkor még csonka tornyával, Pöstyén fürdő, a Vág völgye várromjaival, az ép és szép Árva vára, a Tátra havas csúcsai, a Csorba-tó, a Tar-pataki vízesés, s az akkor éppen új nagy szállodák, az erdei villamosvasút – a ránki gejzír – a dobsinai jégbarlang, Kassa székesegyháza, más ép várak, mint a krasznahorkai, a munkácsi – a máramarosi szilaj hegyes, erdős tájak, a Tordai-hasadék, a Gyilkos-tó, a Szent Anna-tó, a torjai Büdös-barlang, a Fogarasi-havasok, Herkulesfürdő, Resica és Anina kohói, a Béga-csatorna. Az Al-Duna vad kanyarulatai, ott is a várromok, s a part menti, hegyoldalba vágott Széchenyi út, a rejtélyes Ada Kaleh sziget. A Palicsi-tó, a delibláti homokpuszta, az újvidék–péterváradi vasúti híd, a gombosi vasúti komp, Zágráb kéttornyos gótikus székesegyháza. Majd a könyv végén Fiume, a kikötő, Porto Re, bájos kis tengerparti üdülő, a vízen ringó csónakokkal, s az utolsó, a záró kép: a végtelenbe vesző Adriai-tenger, alkonyi fényben, a kép közepén vitorlás halászhajóval…

Ezek nagyobbrészt tájak, különlegességek egy nagy, változatos hazából. De tarkítva sok várossal, városképpel is, s ezeket ugyanolyan érdeklődéssel nézegettem. Pozsony ódon Szent Mihály-templomát és kettős vágányú villamosát. Nagyszombat főterét, szép, kéttornyos templomát, Selmec- és Bélabánya kis utcáit, lépcsős sikátorait, Eperjes egy- és kétemeletes házakkal szegélyezett főterét – anyai nagyanyám[8] itt született, nevelkedett, nagyapám a közeli Kisszebenben –, Rimaszombat megkapó, zárt, négyzet alakú főterét, egyemeletes polgárházakkal szegélyezetten. Ez utóbbi város neve mindig eszembe juttatja az anyám[9] mesélte kis történetet: falusi asszony halad batyuval az országúton e város felé, megkérdezik: hová megy. – Bátyiba – mondja. – Milyen Bátyiba? – kérdik. – Szombátyiba – mondja. – Milyen Szombátyiba? – Hát Rimaszombátyiba, no! – feleli végezetül. Volt kép Kolozsvárról, gyönyörű nagy főteréről és ennek közepén az ugyancsak gótikus Szent Mihály-templom, Brassóról, ijesztő Fekete-templomával, körülötte magas hegyekkel, Temesvárról, ahol az új épületekkel szegélyezett tágas, fasoros utcán villamos halad. Akkoriban a villamosok különösképpen érdekeltek, ezért hüledeztem, mikor Aradnak ugyancsak tágas, nagyvárosias, fasoros főútja képén kis gőzmozdony vontatta villamosféle volt látható. Szabadkáról nem emlékszem képre, bár hamarosan tudtam, hogy ez Szeged és Debrecen mellett a legnagyobb vidéki város. (Legutóbb sikerült végre képet kapni róla: szecessziós épületekkel bíró főteréről, ilyen tornyos városházájáról.) Voltak képek kisebb városokról is, mint Segesvárról, Zomborról, Károlyvárosról, a Felvidéken Nyitráról, Trencsénről, Rozsnyóról. Korán, igen korán támadhatott emígy képzetem a magyar városokról, helyesebben a Kárpát-medence városairól. Később olvashattam róluk Mikszáth, Krúdy regényeiben, és még otthonosabb lettem lélekben bennük.

Az tehát, hogy a Kárpátokkal övezett akkori ország mindinkább a tudatomba vésődött, már hét-nyolc éves koromban, elsőnek a nagy album nyomán történt, de hamarosan más könyveket, s a térképeket is bújva, böngészve. Ezekről még szólok. Most csak annyit, hogy e szóra: Magyarország, egy éledező gyerek tudatában korán megrögződött markáns, tágas alakzat él bennem máig, amiről, e képzetről mint mélyemben megmaradtról, lemondani ma sem tudok, s ezt nem kívánhatja tőlem senki. A sírba is magammal viszem. A karéjos, tiszta, félellipszis alakzatot, amit csak délnyugati csücskén bontott meg a belőle lefelé kilógó tengerparti Lika-Krbava vármegye, s aminek – az országnak – felső, karéjos széle közepén parányi beszögellés van. De számomra e kis beszögellés révén az ország alakzata látványában, képzetében egyesült a nevével, annak kezdőbetűjével. E szóra: Magyarország, hunyt szemmel még most is ezt látom magam előtt…

Furcsa véletlen, hogy amikor a múlt század elején egyik pécsi szépapám nemességet szerzett, jelképes donációs birtokként Granasztót kapta, s a család előneveként a granasztóit. S ez a falucska – a múlt századi helységnévtár szerint néhány száz lakosú, nem sokkal több holdnyi „földje majd mit sem terem”, jellemzi a róla szóló pár sor – éppen ott van északon valahol az említett beszögellés táján. Valaha egy rokonunk elment megnézni, de visszatért azzal, hogy ott úgyszólván semmi sincs. Fiam is egyik felvidéki útja alkalmából, valamelyik közeli városkából autóbusszal odalátogatott, de ugyanazzal az autóbusszal vissza is fordult, mert ő sem talált ott kopár hegyeken, néhány házon kívül látnivalót. Én nem jártam arra sohasem, de a szót: Granasztó – olykor „Granasztov”-nak is írták – lengyel eredetűnek tudtam (már régóta más neve van).[10] Annál is inkább ennek tudtam, mert a Zsigmond király által valaha a lengyeleknek elzálogosított országrészhez tartozott. Nemrégen, egy nemzetközi konferencián ismerős lengyel professzortól – franciául beszéltünk – megkérdeztem, mit jelent ez a név. Úgy mondta, hogy a szláv nyelveken közel hasonlóan egy kis állatfajtát jelent – francia nevét ő sem tudta, de körülírta –, mely a magas hegyekben tanyázik, és értékes prémje van. Menyétre gondolok, hermelinre gondolni túlzásnak vélném.[11] Így hát később választott nevem (1945-ig Rihmer volt a családi nevem) jelentéséről azóta sem tudok.

A nagy képes albumban sokáig csak a képeket nézegettem, a szöveg kevéssé érdekelt. Sajátos módon a Magyar Királyi Államvasutak adta ki, s az albumban az ország a fő vasútvonalak szerint tagolódott. Jóval később beleolvasgatva a szövegbe, furcsa dolgokat találtam benne. A sokféle közül egyre emlékszem szó szerint, mely valamelyik felvidéki megyére vonatkozott: „az úri osztály természetesen magyar, a köznép tót, de már szépen magyarosodik.” Nem is olvastam tovább, valami csömört, elriadást éreztem. Majd mikorra fiam felnőtt, történész lett, az albumot családi örökségként neki ajándékoztam. Gondoltam arra most, e sorok írásakor, hogy visszakérem kölcsönbe, felidézni, ellenőrizni és pontosítani az emlékeket. De nem akarom. Maradjon mindez mélyemben, egy eszmélkedő gyermek első emlékeiként, képzeteiként. Nemcsak egy nagy országról, melyben növekedni kezdett, hanem a bűvöletes, sok mindent megalapozó s már oly távoli gyermekkor, gyermeki világ varázslatos emlékeként.

Ugyanez években – 1912-től 1918-ig – az akkori ország megismerésében más könyvek, sőt különösen térképek is segítettek, majd a nyaralások, a vasút, a vonatok, állomások. Mindez összefüggött és egybefolyt. A várószoba asztalán volt egy másik, kisebb méretű album is, később sajnos elveszett – az akkori ország sokféle, kisebb-nagyobb gyógyfürdőjét, nyaralóhelyét mutatta be, szintén szöveggel és képekkel. Ez az album elmosódottabban él bennem, talán akkor kevésbé is érdekelt. Összképem az maradt belőle, hogy tömérdek fürdőhely volt, a kisebbek jórészt egyformák – szép vidéken, magas, erdős hegyek tövében néhány favázas, nagytetős, verandás nyaralóház, kis-, e házakhoz hasonló szállodák, és gyógyforrások, ápolt kis parkok. Napernyős, fűzős hölgyek, bajuszos, szalmakalapos, világos nyári öltönyű férfiak fényképeken, amint a képbe néznek. Furcsábbnál furcsább fürdőhelynevek – Mehádia, Stószfürdő, Korytnica… hamarjában ezekre emlékszem.

Alighanem négyévesen, amikor utoljára Balatonföldvárra utaztunk, láttam, illetve észleltem először vonatot, mert korábbi emlékem nincs, holott csak vonaton utazhattunk oda és vissza. Budán, a Mészáros utca folytatásában nyitott lovas kocsin haladtunk a Déli pályaudvar mentén – egyik rokon családhoz mehettünk, akik a Csend utca[12] táján laktak –, itt zöld vagonok sorai látszottak a kerítésen túl. Apám odamutatott s azt mondta, rövidesen innen utazunk vonaton Balatonföldvárra. Ez évben ott, Balatonföldváron már a vasút is kis életemhez tartozott, hiszen naponta mentünk át a síneken a partra. A parttól mintegy száz méterre, a vele párhuzamosan haladó pályán láthattam vonatokat, és a kis állomáson is, a fürdőtelep kellős közepén, mely mindössze egy őrházból, előtte kavicsos peronból állt – valójában megállóhely volt, egyetlen vágánnyal. Itt többnyire apámat vártuk, s megcsodáltam a nyílegyenes pályán kis sötét pontként már messziről látható, füstölgő mozdonyt, még inkább, mikor közebb ért, majd megállt – úgy emlékszem, sötétzöld színű volt, és sárgaréz pántok, hengerek voltak rajta, sípolt, gőzölgött. Azután a vonat elindult, lassan ismét, sötét távolodó ponttá vált, majd eltűnt a távolban. Csak később tudtam meg, hogy túl az országon a tengerig, Triesztig, sőt Velencéig haladt, s gyorsvonat volt, mely mégis megállt az akkoriban felkapott, elegáns fürdőhely kis állomásán is.

Az utolsó balatoni nyaralás után évente már kizárólag kisebb hegyvidéki fürdőhelyekre mentünk nyaralni. Ugyancsak vonaton, de jóval hosszabb utakra. Így a következő évben Lőcsefüredre, kis, családias fürdőtelepre a város közelében, a városig a vasúti fővonalról rövid szárnyvonal vitt. A nagy hegyek, a jó szagú erdők hatalmas szálfáikkal, a csobogó patakok elbűvöltek. Az a galamblövészet viszont, aminek tanúja voltam, elrémített; szüleim társasága, ottani rokonok a fürdőhely közelében, egy hatalmas tisztáson agyaggalamblövő versenyt rendeztek – zöld kalapos, csizmás, tarisznyás és puskás „bácsik”, az asszonyok pedig kondérokban gulyást főztek. Izgalom, jövés-menés volt, lesték az eget, s ott én is láthattam a tisztás fölött átrepülő sötét golyókat, amire a puskát felkapva lőttek. Füstös kis lángokat láttam a csőtorkolatokban, furcsa szagot éreztem, éles ropogást, robbanások zaját hallottam. Félni kezdtem, remegtem, majd sírtam és követeltem, vigyenek haza – haza is vittek. A következő évben – 1914-ben – Fenyőházára utaztunk, még távolabbra. Ez az Alacsony-Tátrában lévő, nagyobb szabású fürdőhely volt, tágas völgyben, ugyancsak nagy hegyek között, közepe táján többemeletes új szálloda. Hegyoldali bérelt nyaralónkból jól be lehetett látni az egészet, s engem különösen lelkesített egy keskenyvágányú kis vasút, a völgy közepén, apró villanymozdony teherkocsikat vont, talán egy bányából a vasútállomásig. A kis vonatok gyakran és fürgén siettek egyik vagy másik irányba, olykor a mozdony egymagában is, s nem tudtam betelni velük, a verandáról figyeltem, hiszen akkor már otthon játék vasutam volt, s ez itt mintha hasonló, ugyancsak játék vasút lett volna. De rémületes emlékem erről a nyárról is akadt; egyik délután anyámmal és velünk nyaraló nagyanyámmal Rózsahegyre, a közeli városkába utaztunk vonaton, ahová alighanem bevásárolni mentek. Hazajövet a vasútállomáson, a vonatra várva elveszítettem őket a tolongásban s rémülten kerestem erre, amarra, a várótermekben is. Közben két, színes népviseletű, égő szemű, kendős parasztasszony jött felém – ma már nem tudom, cigányok vagy tótok voltak-e –, rám nevettek, idegen nyelven beszéltek, még rémültebb lettem. Hiszen hallhattam otthon, hogy rossz gyerekeket elvisznek a cigányok. Elbőgtem magamat, szerencsére épp akkorra értek oda anyámék, akik szintén rémülten engem kerestek.

Ezt a nyaralást mégis más tette emlékezetessé – kitört a háború, s a nyár derekán hirtelen haza kellett utaznunk onnan, a Kárpátok aljáról, ahol veszedelem fenyegetett. Ezt persze akkor nem tudtam. Csak azt észleltem, hogy míg előbb és később is mindig nappal utaztunk, a vonatablakból bámulhattam a tájakat, állomásokat – most éjszaka. Emlékezetes azért maradt, mert serdülőkorú bátyám[13] az egyik csomaghálóban feküdt, én pedig irigyeltem, mert nem fekhettem oda. S az is emlékezetes maradt, hogy Ruttkán éjféltájt sokáig álltunk, más vonatok jöttek, mentek, alighanem katonavonatok. Ez a név: Ruttka – mint később sok más név – azóta is távoli, a nagyobb ország bűvös emlékeként él bennem. Azt, hogy kitört a háború, bár hallhattam, akkor még semmiképpen sem foghattam fel.

A következő évben – talán a háború miatt – Pécsen nyaraltunk, apám szülővárosában, a Szkókó hegyoldalában, kisebb nyaralóban. De erről még később más okból szólok. Az ezt követő nyáron – talán ugyanezért – Parádon. Ez utóbbi már akkor, szép vidéken lévő, sok érdekességgel bíró, igen kulturált fürdőhely volt, de emlékeim róla halványabbak, kevésbé izzók, mélyről jövők, mint a távolabbi helyekről. Talán utóbb, növekvő tudatomban alakult ez így – hiszen Parád, a Mátra megmaradt, a többi – a Magas-, az Alacsony-Tátra, a Fátra és sok más elveszett. Már akkori emlékemben, s később nemegyszer arra járva, e szép táj, talán hasonló neve miatt is, valahogy bágyadtabb, színtelenebb, közömbösebb lett nekem amazokénál, s a Magyarország című nagy, képes albumban látott más, távolabbi, azóta – régóta – a határokon túli tájakénál. Később bizonyos, hogy így volt, s talán ez utóbbiak emléke vetődik vissza az előbbire, a Mátrára. Érdekesség ott – Parádon – az volt, hogy a vasútállomástól a fürdőhelyre két nyitott automobil hozta-vitte a vendégeket; puffogtak, füstöltek, ráztak, de én izgatottan, boldogan utaztam rajtuk – alighanem első ízben automobilon –, s láttam, sőt lestem naponta őket. A másik pedig az, hogy a fürdőhely nagy alsó parkjában egy ízben láttunk kisebb csoportot a kastély felé haladni, köztük egy fehér vászonruhás férfi szalmakalappal, sétabottal – úgy mondták, ő gróf Károlyi Mihály, a kastélynak, a fürdőhelynek ura. Bizonyára már hallottam róla otthon, s azért maradt emlékezetes.

Ezt követően, 1917-ben, Rozsnyófüreden nyaraltunk, hasonló, a városkához tartozó kis fürdőtelepen, mint Lőcsefüred, s ott is, itt is a városban rokonok éltek, bizonyára így kerültünk oda. Hiszen anyám egész családja felvidéki volt. Különleges emlékűvé tette, hogy a nyaralónk – kis faház – az erdőben volt, annak egyik útja mentén, körülötte mindenfelé erdő, tisztásokkal, s magas, sötétlő hegyek. A nyaralóhoz vezető út mentén csobogó patak. Az erdőben gyakran sétáltunk és málnáztunk, mert sok volt a málnabokor, szamócát is gyakran ettünk, ezt parasztasszonyok hozták. Hallhattam, hogy az erdőben medvék is tanyáznak, azok is szeretik a málnát, szamócát. Már kilencévesen, velem egykorú ottani barátommal kettesben elcsatangoltunk olykor az erdőben turistabottal felfegyverkezve – ez akkori szokás szerint hosszú fabot volt, aminek héjára bicskával díszítést faragtunk… S mert azért féltünk a medvéktől, bicskánknak kis kését a bot hegyébe tűztük, a nagy kést pedig kinyitva a botot szuronyfélévé tettük. Ez némileg csökkentette félelmünket. A városba több ízben is belátogattunk, rokonokhoz; az egyik családnak a város közepén nagy, szinte kastélyszerű házuk volt, szép nagy parkkal, s itt máig emlékezetes, hatalmas uzsonnát kaptunk. Nagy, terített asztalnál habos kávét, sokféle süteményt, gyümölcsöt. Mi, gyerekek tömtük magunkba, jól is laktunk, de az uzsonna végén kosarakban megkent vajas kenyereket hordtak körül, hogy aki netán éhes maradt, jóllakjék. Otthon, Budapesten már ínség lehetett – nem emlékszem rá, főként mert apám vidéki betegei ezzel-azzal mindig elláttak bennünket –, s a rokonok jóllakatni akartak. Ínség, 1917-ben, [az év] közepén, már sokfelé mindenesetre lehetett.[14]

Rozsnyóról kikocsiztunk Krasznahorka várához – nemegyszer volt szó arról, hogy elmenjünk a közeli Dobsinára is, de erre nem került sor –, s ez, a vár, Krasznahorka vára, már távolból látva, feléje közeledve is szíven ütött. Hiszen a nagy képes albumban látott kép vált valósággá, mint e nyaralások alkalmából több más kép is. De ez izgalmasabbnak, különlegesebbnek tűnt. Mert volt nekem is otthon papírmaséból nagy tornyos, udvaros, bástyás játék váram, de most valódit láthattam – épet, nagyobbat, bonyodalmasabbat. A nagy hegyektől körülvéve, szinte elébük lépve, kis halmon egyedül felmagaslót. Már messzebbről látszottak s közelből még inkább, igazi ágyúcsövek, a várfal réseiben. Odaérve bejártuk udvarait, termeit; ezekre kevésbé emlékszem, csak arra, hogy a lőréseken meg a kis ablakokon kinézve a lemenő nap megvilágította szép, változatos táj tárult fel, sárguló földek, távolabbi sötétlő hegy, Rozsnyó is tornyával, másik irányban a síkon, közelben a fehérlő, pompázatos újnak látszó Andrássy-mauzóleum. S élesen emlékszem egy rémületes dologra, amitől, látván rémületemet, gyorsan elvonszoltak – Báthory Zsófia üvegkoporsóban őrzött, aszott, ép, felöltöztetett holttestére.[15]

Visszatérve Krasznahorkáról hamarosan hazautaztunk, Pelsőcön, Bánrévén, jelentős vasúti csomópontokon át, ilyenekről akkor már az ország térképei – vasúti térképei és [– – –][16] tudtam, Miskolcig; itt a hatalmas pályaudvaron, akár Ruttkán is, sokáig kellett várakoznunk, mert késett a „lembergi gyors”. Ez a szó: „lembergi gyors”, hasonlóan hatott rám és él bennem, mint a Ruttka név – eltörölhetetlen, érzékletes emlék, egy más, nagyobb, változatosabb országról. „Hazáról”, így is mondhatnám, de akkor aligha volt ilyen képzetem, legfeljebb efféle sejtelmem lehetett. Később, évekkel később, amikorra már nagyobb része elveszett, vált emlékezetemben képzetté is.

1918 nyarán az Arad megyei Menyháza nevű kis fürdőhelyen nyaraltunk, ezúttal aradi rokonok révén. Az utolsó ilyen családi nyaralás volt, s még számomra is egy korszakot lezáró, ez év maga pedig lezáró mindenkinek. Nemcsak tízéves lettem, hanem akkorra már nagymértékben, ismereteimet, emlékeimet tekintve életre szólóan felkészültebb is az addigi Magyarországról. A nagy képes albumon kívül elsősorban egy kartonszerű, megyékből összeállítható országtérkép tette ezt, minden megyének más színe volt, s ha egykori, ma már nem létező megyeneveket hallok, máig látom e színeket – Pozsony megyét szürkének, Gömört sárgának, Máramarost lilának, s még sokfélét, sokféle színűt. A megyék összerakva az egész országot alkották térképszerűen, a megyeszínek váltakozásaival, a szerteágazó vasúti hálózattal, a sok-sok város pöttyeivel, középen az akkori körvonalaival kirajzolt, nagy méretű Budapesttel. S e sokféle megyéről, e sok-sok városról voltak képzeteim is az Államvasutak képes albuma nyomán – abban a képek, itt a térképszerű, a térbeli helyzetük, egymáshoz való viszonyuk vált számomra világossá, jól ismertté. Sőt adataik is – a térképről a megyéket kézbe véve és megfordítva hátukon apró betűkkel leírás is volt – a sokféléből később csak egy emlékem maradt: Küküllő megye – valóban kicsiny – hátán néhány sor, a megye székhelye Dicsőszentmárton, ahol salétromgyár van – volt. Hányszor rakhattam ki, egybe az országot, hányszor nézegethettem a megyék hátán a feliratokat, nem tudom, de feltehetően sokszor, mert egyik kedvenc játékom volt, s az is maradt, míg sok minden mással, így akkori bélyegalbumommal együtt el nem veszett.

Mégis, ismereteim forrásai egybemosódnak, mert a nagy albumon, a kirakható országtérképen kívül mind többször böngésztem a Révai Nagy Lexikonát, mely szerencsémre épp a „Mons–Ottó” jelű kötetig volt meg otthon apám könyvszekrényében. Sokféle mást is tanulmányoztam benne – mozdonyokat, várostérképeket, még embriót is, aminek képét itt rémüldözve láthattam, de leginkább, s mily szerencse, hogy az M betűig megvolt – a Magyarországról szóló sokoldalas „szócikket”, inkább részt. Érzületi, érdeklődési okból, vagy mert másféle, modernebb kiadás volt, ezt a lexikont, s benne Magyarországot buzgón tanulmányoztam, sőt olvastam, míg az apám könyvszekrényében szintén meglévő, még több kötetes, zöld borítású Az Osztrák–Magyar Monarchia írásban és képben címűt[17] alig. Ennek sárgás, kopott oldalai voltak – a Révai-lexikoné fehérek –, ódonabb nyomásúak, a szöveg túlnyomó, és kevesebb kép, méghozzá nem fénykép, hanem szürkés rajzok. Alig érdekelt. A lexikon, s benne a Magyarországról szóló részek annál inkább. Ezt el is olvastam – történetét, sokféle adatait, akkori jelenét. Megvolt itt is a koronás címer, sőt a „nagy” címer és a „kis” címer, s főként sokféle térkép – hegy- és vízrajzi, igazgatási s más mindenfélék.

Mindez mélyen érdekelt, de leginkább a vasúti térkép. Magyarország egész vasúti hálózata; az államvasutak vonalai piros színnel, más színekkel a többi vasúttársaságoké: a Déli vasúté, a Kassa–Oderbergié, a Győr–Sopron–Ebenfurtié, az Arad–Csanádié, a Szamosvölgyié. Többnek a színére is még emlékszem. Aprólékosan, s heves kíváncsisággal böngésztem mindent e térképen, fő- és mellékvonalakat, egy- és kettős vágányúakat, a főbb csomópontokat – jóval később tudtam meg, hogy az egykori Magyarország vasúthálózatának sűrűsége az európai országok közül a legelsők között volt, akkor csak a fővonalaknak Budapestről szerteágazó nagy száma, s a számtalan, a nagyobb állomások közötti mellékvonalak ugyancsak sokasága tűnt fel – ezeket vékonyabb vonallal jelezték –, valamint az, hogy a keletibb és a hegyes vidékeken ritkább a hálózat. S hogy nemcsak a fővonalak visznek az országhatáron túlra, hanem számos szárnyvonal is, még a Kárpátokat is sok helyen átszelve. Minthogy már hallottam arról, sőt észleltem, hogy csaknem minden gyorsvonat, fővonal Budapestről indul, ide érkezik, felfigyeltem a nagyvárad–szeged–szabadka–újdombóvár–fiumei fővonalra, a Sopron–Nagykanizsa–Barcs–Pécs fővonalra, a Belgrád–Vinkovce–Zágráb fővonalra, mert ezek haránt irányúak voltak, s mert otthon volt vaskos menetrend is, s ezt persze böngészve, kifigyeltem, hogy a harántvonalakon csakugyan jár gyorsvonat. (A menetrendben akkor még az órákat 12-től éjfélig ugyanúgy számozták, mint 12-ig, de a délutániakat aláhúzással.) Izgatott, hogy melyek a kettős vágányúak, s furcsa, de már akkor keveselltem őket, talán láthattam külföldi vasúti térképeket is. Budapestről a határig csak a pozsony–marchegg–bécsi fővonal, a Galántánál elágazó vágvölgyi, és a budapest–miskolc–mezőlaborci fővonal volt kettős vágányú – alighanem stratégiai fontosságúak. A Déli vasút végig egyvágányú, a Győr–Bruck, Királyhida–Bécs csak Győrig, a fiumei mindössze Adonyszabolcsig, a belgrádi Kunszentmiklósig, a debreceni Szolnokig. Ez szinte szomorított. Viszont izgattak a főbb határállomások nevei, így Predeál, Verciorova, Zimony, Boszna-Brod, Pragerhof, Lavocne, Mezőlaborc. Ezek a nevek máig élnek bennem, csaknem mind szinte bűvöletesen, főként, nem tudom miért, Mezőlaborc, ott messze északkeleten, a Kárpátokban. Talán mert nemrég olvastam Lesznai Anna Kezdetben volt a kert című szép önéletrajzát;[18] gyermekkorát azon a vidéken töltötte, s szólt is benne gyorsvonatról, Mezőlaborcról, s e nevet olvasva, sok, sok év óta rá sem gondolva, bűvöletesen feltárult bennem az egész akkori ország. De sok más távoli s furcsa nevű helység neve is él bennem – éppen a vasúti térkép révén –, csomópontok, végpontok, mint Tövis, Borosjenő, Pancsova, Báziás, Dália, Tiszolc, Abos, a már említett Ruttka, Zsolna, Pelsőc, s még annyi más! Meg a kisebb-nagyobb városok nevei, melyekről képzetem volt a nagy képes album nyomán – Ungvár, Máramarossziget, Dés, Szatmárnémeti, Nagykároly, Nagyszeben, Gyulafehérvár, Székelyudvarhely – Liptószentmiklós, Turócszentmárton, Ipolyság, Losonc, délen Zenta, Eszék, nyugaton Ogulin, Varasd. Mindre most is azóta emlékszem, mert ezúttal nem akarok térképet sem elővenni. Mind, mind egy változatos nagy országot idéznek. E vasúti térkép nyomán máig tudom, hol voltak vasúti elágazások, csomópontok, szárnyvonalak – a távoliak, az elszakadtak már lassan homályba vesztek, de a mai ország vasúthálózata csaknem hiánytalanul most is a fejemben van. Egy nyolc-tíz éves, eszmélkedő, érlelődő gyerek máig megmaradt emlékezetében.

Persze utaztunkban mindig néztem, lestem a vonatokat, a mozdonyokat, tudtam a lexikonból – melyben képek közölték a legújabb típusokat –, hogy az 1910-ben gyártott hatalmas gyorsvonati mozdonyunk sebességével, vontatóerejével nemzetközi nagydíjat kapott, s szívem korán ébredező patrióta érzületekkel feldobogott, valahányszor ilyent, valami gyönyörűségest, a valóságban is láthattam. Mindezek folytán Menyházára utaztunkban már tudtam, hogy Aradig gyorsvonaton, fővonalon megyünk, onnan Borossebesig az Arad–Csanádi Egyesült Vasutak (az ACSEV) vonalán, s Borossebestől Menyházáig kis, keskenyvágányú szárnyvonalon. Valamiképpen az ország struktúrájára eszméltem korán a vasutak ismeretében, s míg korábban homályosabban, most Menyházára menet már pontosan tudtam, hogy az hol van, én is hol vagyok, leszek, hová utazom. S ez – Menyháza – nemcsak a neve miatt, nemcsak a bűbájos kisvasút miatt, hanem mindenestől – a táj, a gyönyörű hegyvidék, a bányák, a gyógyforrás, a hegyi utak, az uszoda, a parkok, a virágoskertek és annyi más miatt – már akkor és azóta még inkább valamiféle tetőpontnak bizonyult, akként maradt meg bennem. Talán azért is, mert már zongoráztam – inkább kalimpáltam – hallásból részleteket az akkor újdonságként közismert Csárdáskirálynő muzsikájából,[19] akkor már volt lány is ott, aki tetszett nekem, akkor már nem volt velünk német nevelőnő, mint addig mindig, minden nyaraláson is, akkor tudtam már úszni, és úsztam is sokat az ottani uszodában – a szabadság érzete is éledhetett már bennem. Pedig kis hely volt, az egész egy szállodából, egy gyógyfürdőből és kaszinóból – a kaszinó termében zongorázhattam –, a parkból és a kisvasút állomásából állt. Mégis nekem mintha akkor és ott kezdett volna megnyílni a világ.

„Monyásza” – ez volt a román neve,[20] talán ki is volt írva az állomáson, vagy csak hallhattam. De sok „oláhot” láttam, izgatott, hadonászó, fekete hajú, villogó szemű, színes, szép népviseletű, furcsa beszédű románokat, akár már Lőcsén, majd Fenyőházán, Rozsnyón szelídebb, más beszédű, de ugyancsak szép, színes viseletű „tótokat”. A románoktól éppen ezért kissé féltem, de a „tótoktól” – azóta szlovákoknak mondják – nem, ezek mintha kedvesebbek lettek volna, „alázatosabbak”, amint otthon hallottam, s mert anyám, a családja tudott beszélni velük, a nyelvükön. A románokat hajlamos voltam összekeverni a cigányokkal – voltak is „oláhcigányok” –, a tótok viszont cselédfélének tűntek, de nem rossz értelemben, mert kisgyermekkorom óta, míg a szigorú német nevelőnőket nem szíveltem, a cselédeket – akadt köztük „tót” – mindig szerettem, s ők is mindig kedvesek voltak velem. A német katonáktól viszont – egyre többet lehetett látni – kezdettől féltem, ösztönösen, mert egybekeveredtek bennem a német nevelőnőkkel, annál is inkább, mert a háborús években, sétálások során akadtak német katona udvarlóik. S mert egyre több volt a német katona.

Hiszen háború volt, világháború, s mindez – Fenyőháza óta Menyházáig, 1914-től 1918-ig – a háború alatt volt. Próbálok most arra gondolni, hogyan élt, élhetett akkor bennem. Igen kevéssé, hiszen az országhatáron kívül folyt. Apám ezredorvosi rangban – századosi rangnak felelt meg – működött sebészként a Városmajor utcai hadikórházban (az iskolából alakították azzá), olykor – elég ritkán – egyenruhát öltött, ilyenkor kardját, kardbojtját, zubbonyát, csákóját megbámultam, de többnyire civil ruhát hordott. Alorvosai mesélték, hogy – közismerten szórakozott lévén – nemegyszer, míg egyenruhában, de fehér köpennyel rajta operált, elfelejtette a kardot magáról lecsatolni.

Ez évben, s még sokáig, már az Egyetem utcában[21] laktunk, és erkélyünkről gyakran láthattunk katonai felvonulásokat, élükön többnyire zenekarral. Később egyre gyakrabban németekét is, akik a Wacht am Rheint énekelték.[22] Volt a háború közepe táján kiállításféle is a harctérről, a budai erdőben – lövészárkok farudakkal fedve, valóságos labirintus, megbámulni való, akár az Állatkert.[23] Akkor vagy később hallhattam, hogy valóban lövészárkokat ástak a főváros körül, esetleges támadás kivédésére. Nevekre emlékszem, amiket hallhattam – így Potyorek tábornok,[24] Szurmay tábornok, Hötzendorfi Konrád vezérkari főnök, József főherceg, a hadsereg főparancsnoka. Később egyre több német hadvezérét, így Hindenburgot, Mackensent. Ferenc József képét a kirakatokban mindig ezredesi egyenruhában, halálakor gyászkeretben, minden kirakatban, majd Károly királyét, ugyancsak egyenruhában. Kávéházakban, az ablaküvegükön beleselkedve, térképeket, melyeken odatűzött kis zászlókkal jelezték a frontok állását. Egyik nap csődületet a közelünkben a Kígyó, később Apponyi, ma Felszabadulás téren[25] – az emberek felfele bámultak, mutogattak: magányos repülőgép szállt a város felett a felhőtlen égen, a napfénytől csillogóan, az első repülőgép, amit életemben láttam. Csaknem mindegyik nagybátyám a kiterjedt családban bevonult katonának; a pécsi rokonságból két hivatásos huszártiszt sok időre orosz fogságba került, egy másik súlyos tífusszal jött meg a frontról. Legjobban még a pesti rokonságból keresztapám – könyveimben Jenő bácsi[26] – járt, egyenruhát viselt ugyan, de itthon maradt, nagy nyelvtudása folytán a katonai cenzúránál működött. Később mesélte, hogy a cenzúrának voltaképpen egyetlen, illetve fő módszere volt: egy időre elfektetni a leveleket. Tábori lapokat is láthattam, legalábbis ilyenekről gyakran hallhattam. Másik pesti nagybátyám – könyveimben Gyula bácsi[27] – az alpesi vadászokhoz került, síje volt, amit a háború végén hazahozott – ő meg azt mesélte, már a háború után, hogy egyedül síelt a budai hegyekben, míg másnak még sokáig nem volt síléce. Pécsi nyaralásunk során láthattam orosz hadifoglyokat, akiket bérbe adtak szőlőmunkásoknak – szakállasak, jámborak voltak, furcsán dörmögtek, úgy emlékszem, jól bántak velük, kedvelték őket. Talán ilyesmik miatt nevezték el a második után az első világháborút „békebeli háborúnak”?

Pedig nagy szenvedések, sőt borzalmak voltak, lehettek már akkor is. Mind többször lehetett sebesültekről hallani, sőt ilyeneket az utcán látni, s „hősi halottakról”, egyre több családot ért súlyos gyász. De minderről kevés képzetem maradhatott, gyerekként talán nem is fogtam fel, elfoglalt más. Olykor hallottam méltatlankodva „papírbakancsokról”, amiket nagy hasznot húzva gyártottak, az asszonyok otthon szorgalmasan horgoltak sapkákat, kötőket a hideg ellen bakáknak – efféle tapasztalataim lehettek csupán. Inkább a háború vége felé fokozódó élelmiszerhiányra emlékszem, az élelmiszerjegyekre, a sorbaállásokra ezért, azért. Meg hogy be kellett szolgáltatni a rézedényeket, tárgyakat, függönyrudakat. S általában véve itt Budapesten, a városnak s az országnak is a közepén, ahol nem volt harc, bombázás, mint a második világháborúban, s úgyszólván végig az országban sem, a felnőttek is kevesebbet érzékelhettek belőle. Sokféle akkori harctéri szörnyűségről, gyötrelmekről sokan csak később a hazatértektől, majd háborús regényekből, visszaemlékezésekből szerezhettek tudomást, itthon akkor inkább a gondok növekedtek. S ilyen helyzetben csaknem semmit sem érzékelhetett akkor egy eszmélkedő gyerek. Talán ezért is olyan emlékezetes nekem az, hogy bátyám tizennyolc évesen, 1918 tavaszán „hadiérettségit” tett, bevonult, itthon hamar kiképezték, majd az olasz front mögé küldték őket. Emlékezetes, amikor teljes hadi öltözékben, karddal, egyenruhában, oldalzsákkal, pokróccal otthon az előszobában elbúcsúzkodott, szüleim könnyeztek, én inkább kíváncsian nézegettem felszerelését, nem voltam, lehettem tudatában, milyen rettentő pillanat ez. Tábori lapokat küldött ő is, éheztek már ők is, s készültek a frontra menni. Majd októberben váratlanul, épségben hazajött – a front, a frontok felbomlottak, aki ahogyan tudott, özönlött haza. Menyháza és minden más hirtelen a távolba, a múltba került, még az én számomra, egy éppen tízéves gyerek számára is. 1908–1918 évtizede, a sok megelőző évtized is, melyekben még nem éltem, egy korszak véget ért. Sőt nemcsak egy korszak, hanem valami, ami ezer évig volt, megvolt – egy nagy ország, az addigi Magyarország.

JEGYZETEK

1  Granasztói Rihmer Béla.

2  Granasztói György.

3  Wittchen Kornél.

4  Magyarország képes albuma. Illustriertes Album von Ungarn. Album Illustré de la Hongrie. Illustrated Album of Hungary. Illjusztrirovannij Album Vengrii, fényképezte Erdélyi Mór, Budapest, Idegenforgalmi és Utazási Vállalat Rt., 1910.

5  1978. január 5.

6  Az utolsó magyar király, IV. Károly és felesége, Zita királyné koronázására 1916. december 30-án a budapesti Mátyás-templomban került sor. A koronázási ceremóniát harmincperces némafilm mutatta be, amelyet több hónapig nagy sikerrel vetítettek a hazai mozikban. Ez volt az első komolyabb és hosszabb magyar dokumentumfilm. A filmfelvételek rendezőjét (vagy rendezőit) nem ismerjük.

7  1909-ben jelent meg először Erdélyi Mór Magyarország című albuma, amely összesen 680 fotográfián keresztül mutatja be Magyarországot. A neves fotográfus, udvari fényképész nemcsak az országot járta, hanem a főváros műemlékeit, városképeit és bontásra ítélt épületeit is megörökítette.

8  Unger Jolán.

9  Wittchen Paula.

10  Hraničné/Határhely (1899-ig Granasztó, németül Granzdorf) község Szlovákiában, az Eperjesi kerület Ólublói járásában.

11  A névben a gronostaj lengyel szó rejlik, melynek jelentése: hermelin.

12  1891-től az I., Tigris és az Alkotás utca között; 1936-ban a Hegyalja út része lett.

13  Rihmer László.

14  A háborús évekről, otthoni eseményekről bővebben szóltam Ifjúkor a Belvárosban című munkámban. Itt most célom, szemszögem más, ezért ismétlésektől, még ha kényszerűen akadnak is, igyekszem tartózkodni. Ez az egész anyagra vonatkozik. (A szerző megjegyzése.)

15  Valójában báró nagyfalusi Serédy Zsófia, az Andrássy család egyik ősanyja. Halála után a vár kápolnájában temették el. A természetesen mumifikálódott holttest túlélte a történelmi katasztrófákat, az 1818-as és a 2012-es tűzvészt is.

16  A gépiratban olvashatatlan szövegrész.

17  Az Osztrák–Magyar Monarchia írásban és képben, I–XXI., Budapest, Magyar Királyi Államnyomda, 1886–1901.

18  Lesznai Anna: Kezdetben volt a kert, Budapest, Szépirodalmi, 1966.

19  Kálmán Imre operettjét 1915-ben mutatták be Bécsben, és egy évvel később Budapesten, a Király Színházban.

20  A helység neve 1907-ig volt Monyásza, ekkor változtatták Menyházára; románul Moneasa.

21  Ma V., Károlyi utca.

22  A Wacht am Rein című dal (magyarul: Őrség a Rajnánál) 1871-től a Német Császárság nem hivatalos himnuszaként szolgált.

23  Valószínűleg az 1915 nyarán készült pasaréti lövészárok-kiállításról van itt szó, lásd Szoleczky Emese tanulmányát a Médiakutató folyóirat 2010/1. számában (108–115).

24  Oskar Potiorek.

25  Ma V., Ferenciek tere.

26  Szőnyey Dezső.

27  Wittchen Lajos.

TARTALOM

A szerkesztő előszava

ELSŐ RÉSZ

I.

JEGYZETEK