A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John M. Gottman, Julie Schwartz Gottman: The New Marriage Clinic. A Scientifically Based Marital Therapy. Updated. 2024, Norton Professional Books, an imprint of W. W. Norton & Company, Inc., 500 Fifth Avenue, New York, NY 10110

Copyright © John Gottman, 1994

Copyright © John M. Gottman és Julie Schwartz Gottman, 2024

All rights reserved.

Hungarian translation © Laky Krisztina, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva

A magyar fordítás szaklektora: Kuna-Várhelyi Gábor

Borítóterv: Tillai Tamás

Fordította: Laky Krisztina

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 269 4

Megjegyzés az olvasóknak: A klinikai gyakorlat és a protokollok szabványai idővel változnak, és egyetlen technika vagy ajánlás sem garantáltan biztonságos vagy hatékony minden körülmények között. Ez a kötet általános információforrásként szolgál a pszichoterápia és a mentális egészség területén dolgozó szakemberek számára; nem helyettesíti a megfelelő képzést, a szakmai értékelést és/vagy a klinikai felügyeletet. Hasonlóképpen, a nagyközönség minden olyan tagja, aki nem a pszichoterápia és a mentális egészség területén dolgozó szakember, a könyvben található ajánlásokat kizárólag javaslatoknak tekintse, és az ilyen ajánlások nem helyettesíthetik a szakmai tanácsadást. Sem a kiadó, sem a szerző(k) nem garantálják az egyes ajánlások teljes pontosságát, hatékonyságát vagy megfelelőségét minden tekintetben. A sajtó megjelenésekor a könyvben megjelenített URL-ek meglévő webhelyekre hivatkoznak vagy hivatkoznak. A kiadó és a szerző nem vállal felelősséget a harmadik fél webhelyein megjelenő tartalomért.

Néhány azonosító jellemzőt, például a neveket, a párbeszédeket és a vizuális ábrázolásokat a személyiségi jogok védelme céljából megváltoztattuk.

Kedves barátainknak, Rafael Lisitsának,
Vladimir Braymannek és Ed Sargentnek.
A ti álmaitok vezettek el minket a jövőbe.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Előszó

1. A párterápia mítoszai, tévedései és ígéretei

2. Fiziológiai és pszichológiai túlterhelés

3. A pillanat megoldása, avagy Dan Wile módszerének alkalmazása

4. A szilárd kapcsolatház elmélet

5. A Kapcsolati állapotfelmérő kérdőívek

6. A Levenson–Gottman Szerelemlabor a rendelődben: az érzelemdinamika

7. A Gottman Connect értékelő jelentései

8. A nap mint nap látott párok érzelemdinamikai tipológiája

9. Tipológiánk megértése: a társas befolyásolás mintázatai és a Kapcsolatépítő

10. Az aktív hallgatás helyreállítása: a Gottman–Rapoport-féle konfliktuskezelési terv és a javítások elvégzése a beszélgetés közben

11. Metaérzelmi eltérések, bizalmatlanság és ráhangolódás

12. Nem minden konfliktus egyforma: örökös konfliktusok és az Álmok a konfliktuson belül intervenció

13. Régi érzelmi sebek gyógyítása: egy veszekedés vagy egy sajnálatos esemény utóhatásai

14. A barátság és az intimitás kialakítása

15. Az elhidegült pár

16. Az egyéni álmok valóra váltása és a közös jelentésrendszer kiépítése

17. A bizalom és az elkötelezettség helyreállítása: a viszonyt folytató párok kezelése

18. A szituációs családon belüli erőszak kezelése

19. A szerhasználat és a függőség kezelése

20. Összegzés

Felhasznált irodalom

Köszönetnyilvánítás

Ez a könyv a Házasságterápia című könyvünk átdolgozott kiadása a közel 30 évnyi klinikai munka, klinikai képzés és az ezt követő kutatások után, amelyeket a Párkapcsolati Kutatóintézet (The Relationships Research Institute) mobil pszichofiziológiai laboratóriumában, a SPAFF-kódoló állomásokon és a dr. Carrie Cole által vezetett Gottman Intézet új Szerelemlaborjában (Gottman Insitute Love Lab) végeztünk. Először is szeretnénk elismerni nagyszerű örök barátunk, a Kaliforniai Egyetem berkeley-i kampuszán dolgozó dr. Robert Levenson nélkülözhetetlen és alapvető közreműködését. Bob nélkül ez a kutatás és ezek a gondolatok soha nem láttak volna napvilágot. Johnt és Bobot hiába figyelmeztették idősebb kollégáik, és hiába tanácsolták nekik határozottan, hogy mondjanak le a közös kutatásról, és hagyjanak fel azzal a vakmerő gyakorlattal, hogy egyszerre vizsgálnak két, interakcióban lévő embert. Bob és John a saját megállíthatatlan kíváncsiságukat követték, hogy kiderítsék, mi teszi a szerelmi kapcsolatokat sikerré vagy kudarccá. Szinte hipotézisek nélkül kezdték a közös kutatást, ami a helyes kutatási gyakorlat egyértelmű megsértése. Közel 50 évvel később büszkén állíthatják, hogy boldogan, teljes tudatlanságban indultak el együtt. Szerencsére, és továbbra is teljes tudatlanságban, mindketten olyan mázlisták voltak, hogy találkoztak életük szerelmével dr. Julie Schwartz és dr. Michelle (Lani) Shiota személyében. A Házasságterápia új utakon a John és Julie által kidolgozott „szilárd kapcsolatház” (Sound Relationship House) elméletén alapul, amely a kapcsolatok „mestereit” a kapcsolatok „hajótöröttjeitől” megkülönböztető kutatási eredményeik átültetése. A kutatásokban részt vettek ellenkező és azonos nemű párok is. Az alapkutatásunk mindig utánkövetéses volt, és ez néhány meglepő megállapításhoz vezetett; például ahhoz, hogy a párkapcsolati konfliktusok 69%-a soha nem oldódik meg.

A Bob és John által generált óriási mennyiségű idősoros adat felhasználásával szeretnénk elismerni dr. James Murray és tanítványai jelentős hozzájárulását, amiért segítettek nekünk megalkotni a párok interakciójának első nemlineáris dinamikus matematikai modelljeit, amelyekből számos tanulmány és az MIT Pressnél 2002-ben megjelent The Mathematics of Marriage című könyv is született. Ezt a matematikai munkát dr. Vladimir Brayman és világszínvonalú kollégái, dr. Dmitry Drusvyatskit és dr. Yuriy Gulak bővítették ki. Az elmúlt hat évben közeli barátunk, Rafael Lisitsa volt a mi bátor és végtelenül kitartó vezérigazgatónk, először az Affective Sofware, Inc. (ASI) vállalatnál, és most, az ASI és a TGI (The Gottman Institute) egyesülésével, a Gottman Inc.-nél (GI). Rafael az élet számos területén rendelkezik többdimenziós látásmóddal, és olyan tehetséges vezető, aki messze mások előtt jár a mesterséges intelligencia forradalmian új világában. Szeretnénk köszönetet mondani Ed Sargentnek, a TGI korábbi vezérigazgatójának, aki jelenleg a GI oktatási vezetője. Ed elképesztő ügyességgel, csapatépítéssel és a küldetésünk mélyreható megértésével segítette a munkánk terjesztését az egész világon. Emellett kedves, szeretett barátunk, aki folyamatosan támogatja a munkánkat. Dr. Vladimir Brayman zsenialitása és kemény munkája előtt is fejet hajtunk. Ő korábban az ASI-nál, most pedig a GI-nál a technológiai vezetőnk, ő volt az összes algoritmikus alkotásunk és a programozásunk megtervezője, beleértve a Trust Metric nevű validált bizalmi mutatónkat, és emellett nagyra becsült barátunk is lett. Dr. Brayman úttörő szerepet játszott az összes gépi tanulási és MI technológiai fejlesztésünkben, ami egy eddig feltáratlan utat jelent az érzelmi intelligenciával rendelkező MI-alapú segítségnyújtás felé. Rafael és Vladimir ketten együtt forradalmi szabadalmaztatott újításokat és figyelemre méltó technológiai találmányokat hoztak létre. Ezek közé tartozik a Gottman-féle validált, online Kapcsolati állapotfelmérő kérdőívek, valamint az online Szerelemlabor létrehozása az MI gépi tanulás felhasználásával. A Szerelemlabor részét képezi a Specifikus Érzelemkódoló Rendszer (SPAFF), az automatikus szívritmus-érzékelés bármilyen bőrszín esetén kizárólag videófelvételek segítségével, valamint a Gottman Connect rendkívül hatékony matematikai modelljei és szoftverei a kapcsolatok kiértékeléséhez. Brayman és csapata 37 modult és értékelési ajánlást is integrált az értékelés és a beavatkozások finomhangolása érdekében.

Az online platform létrehozásával az volt a célunk, hogy demokratizáljuk a pároknak nyújtott segítséget; hogy földrajzi elhelyezkedéstől, szexuális irányultságtól, nemtől vagy társadalmi-gazdasági helyzetétől függetlenül bárki hozzáférhessen a legjobb, tudományosan megalapozott segítséghez a kapcsolataiban. Örömmel jelentjük be, hogy mostantól a világon bármely pár számára lehetővé válik, hogy telefonon, tableten vagy számítógépen, a saját otthonuk kényelmében teljeskörűen felmérjék és kezeljék a párkapcsolati problémáikat. Reméljük, hogy a jövőben a fiatalabb terapeuták is használni fogják ezeket az értékelési és intervenciós eszközöket saját párterápiai munkájuk során. Azt is tervezzük, hogy ugyanezekkel az eszközökkel, de egy automatizált, érzelmi intelligenciával bíró (és szerény) számítógépes tanácsadó segítségével megelőző jelleggel is kapcsolatba lépünk egyénekkel és párokkal.

Rafaelt és Vladimirt nagyszerű munkatársak segítették. Ezúton is szeretnénk elismerni Connor Eaton hozzájárulását az MI-fejlesztéshez, Steven Fant a Gottman Coach videókkal, valamint a jelenleg futó videós projektekkel kapcsolatos munkájáért, dr. Dmitriy Drusvyatskit a Washingtoni Egyetemről a matematikai modellekért, Alexander Elgurent a tartalomfejlesztés briliáns irányításáért, Inna Braymant, nyugodt és türelmes ügyfélszolgálati vezetőnket, valamint számos más személyt, köztük John Fantellt, dr. Yuriy Gulakot a Rutgers Egyetemről (a matematikai segítségért), Sam Hage-t, Kendra Hant, Sean Jeffriest, Raleigh Keagant, Frans Keylardot, Brianne Korthase-t, Alexander Miropolskyt, Torsten Oberstet, Letha Penhale-t, Vadim Popovot, Philippe Postot, Alexandra Spanglert, Braeden Stamast, Janani Subramaniant és Lisa Tashjiant. Ha elmulasztottuk megemlíteni a jelenlegi elkötelezett munkatársaink bármelyikét, kérjük, bocsássa meg ezt, kizárólag a mi hibánk.

Az elmúlt 30 év során számos munkatársunk járult hozzá a munkánkhoz, akik a Gottman Intézetben (TGI), a Párkapcsolati Kutatóintézetben (Relationships Research Institute – RRI) és az Affective Software, Inc.-nél (ASI) dolgoztak (ez utóbbiak most egy vállalatként működnek, Gottman, Inc. néven). Szeretnénk elismerésünket kifejezni a TGI bátor társalapítójának, kedves barátunknak, Etana Kunovskynak, nagyra becsült korábbi vezérigazgatónknak és kedves barátunknak, Alan Kunovskynak, valamint a TGI jelenlegi vezérigazgatójának, kedves barátunknak, Ed Sargentnek – aki jelenleg a TGI vezetője és az online tanulási üzletág igazgatója is. Szeretnénk köszönetet mondani dr. Renay Bradley-nek, aki sok éven át kiválóan vezette a nonprofit Párkapcsolati Kutatóintézetünket, és számos döntő fontosságú klinikai vizsgálatot végzett. Szeretnénk továbbá köszönetet mondani dr. Sybil Carrerének, John korábbi laborigazgatójának a Washingtoni Egyetemen a felbecsülhetetlen hozzájárulásáért, valamint John volt tanítványainak, dr. Lynn Katznak, dr. Jim Coannak, dr. Janice Drivernek, dr. Howard Markmannek, dr. Cliff Notariusnak, dr. Regina Rushe-nak, dr. Amber Tabaresnek és dr. Dan Yoshimotónak. Szintén szeretnénk köszönetet mondani néhai kollégánknak, dr. Neil Jacobsonnak és özvegyének, dr. Virginia Rutternek is a felbecsülhetetlen támogatásukért, különös tekintettel a családon belüli erőszak által érintett párok tanulmányozásának területén.

A TGI korábbi és jelenlegi munkatársai mindig is támogattak minket abban a küldetésünkben, hogy több mint egymillió embernek nyújthassunk párkapcsolati segítséget. Ezek közé tartozik:

Erin Cox: szakmai továbbképzés és technikai segítségnyújtás; dr. Carrie Cole: a Love Lab Research jelenlegi igazgatója; dr. Don Cole: klinikai igazgató; Crystal Cressey: korai párok részlegének támogatása; Emily Cripe: közösségi média; Jen Dalby: korai online tanulás; Caitlyn Donahue: marketing; Katelyn Ewen: tervezőgrafikus; Michael Fulwiler: korábbi marketingigazgató; Beth Goss: az egész világra kiterjedő Haza a babával (Bringing Baby Home – BBH) programunk mesteroktatója; Belinda Gray: a termékosztály első igazgatója; Walter Guity: korábbi ügyfélszolgálati vezető; Kendra Han: a párok részlegének igazgatója; Laura Heck: első klinikai fejlesztési igazgatónk, akkreditált Gottman-tréner (CGT) és a Jól működő házasság hét alapelve munkaprogram munkatársa; Stacy Hubbard: akkreditált Gottman-tréner (CGT), a Hét alapelv egyedülállóknak program fejlesztése (Dave Pennerrel); Kennedy James: operatív vezető; Sean Jeffries: készletgazdálkodás; Amy Loftis: szakmai fejlesztési igazgató; Jennifer Luu: marketing; Vivian Lu: grafikai tervezés; Torsten Obersten: marketingigazgató; Sadie Peterson: szakmai fejlesztés, operatív részleg; Joni Parthemer: BBH fejlesztése és oktatása; dr. Dave Penner: 12 éven át klinikai igazgató és mesteroktató, a Hét alapelv program és a Hét alapelv egyedülállóknak program fejlesztője (Stacy Hubbarddal); Carolyn Pirak: BBH és Érzelemirányítás (Emotion Coaching) programok fejlesztése és tanítása; Katie Reynolds: PR- és médiakapcsolatok és GI; Becca Sangwin: marketing; Aziza Seykota: termékfejlesztési igazgató; Therese Soudant: párok osztályának támogatása; Janani Subramanian: pénzügyi és számviteli vezető; Weston Triemstra: weboldalfejlesztés és technikai támogatás; Keeley Trygstad: technológiai és operatív támogatás; és Linda Wright: a párok osztályának első igazgatója.

Végtelen hálánkat szeretnénk kifejezni lakótársainknak és csodálatos barátainknak, akik egyben mesteroktatóink és klinikusaink is: dr. Don Cole-nak, nagyra becsült klinikai igazgatónknak és dr. Carrie Cole-nak, kutatási igazgatónknak és az új seattle-i szociális pszichofiziológiai Szerelemlabor vezetőjének egyedülálló hozzájárulásukért. Don és Carrie Cole volt elég bátor, hogy Houstonból Seattle-be költözzön, ahol a Gottman Intézet új klinikai és kutatási vezéralakjaivá váltak, miközben John és Julie azt tervezgeti, hogy egy nap elhajóznak a naplementébe kétszemélyes Seaward kajakjukkal. Carrie Cole-nak sok dolgot kellett egyszerre elsajátítania, beleértve a pszichofiziológia megismerését és egy nagyon összetett laboratórium működtetését, miközben a doktorija megszerzésén is dolgozott. De ő mindenre képes. Örökké hálásak leszünk Donnak és Carrie-nek.

A világot jobb hellyé tenni akaró (Tikkun Olam) partnereink közül és az Idea Architects cég részéről először is köszönetet mondunk a zseniális és vizionárius Doug Abramsnek, aki kedves barátunk és egyben irodalmi ügynökünk is, valamint Alyssa Knickerbockernek, hihetetlenül tehetséges szövegíró asszisztensünknek. Alyssa minden varázserejét beleadva meglengette a varázspálcáját, és segített megalkotni és tökéletesíteni a könyvet, amelyet most a kezében tart a kedves olvasó. A briliáns Alyssa nélkül ez a könyv nem létezne. Ugyancsak szeretnénk köszönetet mondani Bella Roberts szerkesztői asszisztensünknek, aki segített a javaslat elkészítésében és az ütemezésben, valamint Mellisa Kim ügyvezető asszisztensnek, aki a lábjegyzetek megírásában segédkezett. Szeretnénk továbbá köszönetet mondani a Brockman Inc.-nek, különösen az ügynökünknek, Katinka Matsonnak, aki először a Nan Silverrel közösen írt és a New York Times bestsellerlistájára felkerült könyvünknek, A jól működő házasság 7 alapelvének viselte gondját, majd később más könyveinknek is.

Ezt a könyvet soha nem tudtuk volna létrehozni rendíthetetlen barátaink, életvezetési mentoraink és útitársaink nélkül: köszönet Cara és Phillip Cohnnak a spirituális útmutatásukért és bölcsességükért; Alison Shaw-nak és Derk Jagernek, az évtizedeken át tartó szeretetükért, támogatásukért és Alisonnak a hihetetlen főztjéért; valamint Mavis Tsainak a kitartó barátságáért, mind kutató- és alkotótársként, mind az életünket kísérő bölcs társként és Julie kedvenc partnereként a kalandokban.

Végül, de nem utolsósorban köszönetet mondunk szeretett és fáradhatatlanul munkálkodó, az orvosi diploma kapujában álló lányunknak, drága férjének, akire úgy tekintünk, mint a fiunkra, és a legcsodálatosabb unokának, akivel örömünkre megajándékoztak minket. Nem lehetünk eléggé hálásak, hogy többgenerációs családban szeretnék őt felnevelni. Mélységes megtiszteltetés ez a számunkra. Nagyon szeretünk titeket.

Nem végezhettük volna el a munkánkat a sok barátunktól és kollégánktól kapott, hihetetlenül értékes segítség nélkül. Először is szeretnénk elismerésünket kifejezni annak a közel 100 000 párnak, akik önként hozzájárultak mindahhoz, amit a szerelmi kapcsolatokról tudunk. Bátran és önként vállaltátok, hogy feltárjátok életetek legintimebb részét a tudományos vizsgálatunkhoz. Nélkületek semmit sem tudnánk nyújtani a világnak. Nélkületek teljesen kudarcot vallottunk volna. Ezért mélységes hálával hajtunk fejet az életre szóló vállalkozásunkban részt vevő partnereink előtt.

Előszó

Több mint 50 éve van abban a kiváltságban részünk, hogy együtt vehetünk részt egy nagyszerű tudományos és klinikai kalandban. Az egész 1972-ben kezdődött. John az Indianai Egyetem adjunktusa volt, és itt ismerkedett meg két tehetséges, mesterképzésben tanuló hallgatóval, Cliff Notariusszal és Howard Markmannel, akik maguk is egyetemi tanárok és briliáns klinikai orvosok lettek. Ők hárman hozták létre John első laboratóriumát a kapcsolatok tanulmányozására. John nem sokkal később találkozott Robert Levensonnal, az Indianai Egyetem egy másik pszichológiaprofesszorával, aki pszichofiziológiai kutatásokra szakosodott. Bob John legkedvesebb barátja lett, és egy életen át munkatársa volt a kutatásokban. Az évtizedek során számos laboratóriumban folytattunk további vizsgálatokat: Bob és John laboratóriumában az Indianai Egyetemen, John laboratóriumában az Illinois-i Egyetemen, Bob laboratóriumában a Kaliforniai Egyetemen San Franciscóban és Berkeley-ben, John és Julie laboratóriumában a Washingtoni Egyetemen, köztük egy „lakáslaborban” (amely később a „Szerelemlabor” nevet kapta), és mostanában a legújabb laboratóriumunkban, a Seattle belvárosában található Gottman Intézetben, amelyet dr. Carrie Cole vezet. Időközben két céget is felépítettünk. Az egyik (1) a Gottman Institute, Inc., amelyet egymás után három közeli barátunk vezetett, Etana Kunovsky, a férje, Alan Kunovsky, és ma Edward Sergeant; a másik cég az (2) Affective Software. Kialakítottuk a klinikai praxisunkat is. Öt évvel ezelőtt megalapítottuk új testvérvállalatunkat, az Affective Software, Inc. céget, amelyet kedves barátaink, Rafael Lisitsa és dr. Vladimir Brayman vezetnek. 2023-ban ez a két vállalat egyesült, és létrejött a Gottman, Inc.

Mindvégig tehetséges diákokkal, briliáns munkatársakkal, elkötelezett klinikai orvosokkal és fantasztikus üzleti vezetőkkel voltunk megáldva. Három kiváló kolléga is megtisztelt minket a munkájával: klinikai igazgatóink, dr. David Penner és dr. Don Cole, valamint kutatási igazgatónk, dr. Carrie Cole. Nélkülük ez a munka nem valósulhatott volna meg.

Ötvenévnyi munka után úgy döntöttünk, hogy itt az ideje tető alá hozni a Házasságterápia új utakont. Sok minden változott az első Házasságterápia könyvünk megjelenése óta. Kutatásainkat integráltuk a klinikai munkával, az elméletalkotásba pedig beleszőttük a matematikai modellezést. Többtucatnyi, kutatáson alapuló terápiás beavatkozást fejlesztettünk ki. A szerelem művészete és tudománya címmel pároknak szóló workshopokat hoztunk létre és irányítottunk összesen mintegy 50 000 pár részvételével. Intézetünk mesteroktatóival karöltve 15 országban több mint 100 000 klinikai orvosnak kínáltunk klinikai továbbképzési workshopokat És a módszereinkben minősítést szerzett több száz terapeuta még ennél is több párral dolgozott a magánpraxisában. Az összes pár, akivel megismerkedtünk, állandó emlékeztetőül szolgál, hogy még csak a felszínt kapargatjuk a párkapcsolati dinamikát és terápiát illetően. Annyi mindent kell még megtanulni! Az elmúlt 12 évben saját magunk finanszíroztuk a kutatásainkat, reméljük, hogy ez a jövőben is így lesz, és hálát adunk Istennek a jó szerencsénkért és azért a sok emberért, akiket felsorolni is nehéz, és akik minden egyes lépésnél a segítségünkre voltak.

Nagyon büszkék vagyunk arra, hogy megoszthatjuk veled, kedves olvasónk, ezt a tudományos és klinikai utazást. Reméljük, hogy hasznosnak találod majd, és talán te is inspirációt érzel majd arra, hogy saját kutatásokat végezz ezen a területen, hogy a szerelem és a kapcsolatok megértése az elkövetkező évtizedekben csak egyre mélyüljön.

1. FEJEZET A párterápia mítoszai, tévedései és ígéretei

Ebben a fejezetben a Levenson–Gottman Szerelemlabor történetét és az elmúlt öt évtized tudományos utazását osztjuk meg. Elmondjuk a véleményünket a házasságterápia jelenlegi helyzetéről is, és újra megvizsgáljuk azt a kérdést, hogy mi a „diszfunkcionális”, amikor egy kapcsolat válságban van vagy a felbomlás felé tart. Számos mítosz és tévhit kering ezzel a kérdéssel kapcsolatban, és e tévhitek tisztázása kulcsfontosságú a párterápia céljainak meghatározásában.

A PÁRKAPCSOLATI LABOR LÉTREHOZÁSA

A házassággal kapcsolatos kutatásaink részben egy 48 éven át tartó együttműködésen alapulnak John legjobb barátjával, Robert W. Levensonnal, aki jelenleg a Kaliforniai Egyetem, Berkley pszichológiaprofesszora. Bob és John az Indianai Egyetemen ismerkedtek meg, együtt tanítottak pszichopatológiát játékfilmek felhasználásával, felügyelték a klinikai mesterképzésben részt vevő hallgatók csoportterápiáját, és rengeteget nevettek. Hamarosan jó barátok lettek. Létrehoztak egy „próba-együttműködést”, amely egyszerűnek és konfliktusmentesnek bizonyult, és ebből azt szűrték le, hogy szórakoztató és könnyű lesz együtt dolgozni. John néhány éve már folytatott kutatásokat párokkal, mielőtt Bob csatlakozott volna hozzá.

Amikor Bob és John 1975-ben elkezdték a válás előrejelzésével kapcsolatos kutatásaikat, közel 2000 publikált tanulmány forgott közkézen a válásról. Ezek közül mindössze hat volt hosszú távú, prospektív kutatás, amelyek többnyire önbevallásos személyiségméréseken alapultak. Ez a hat kutatás nagyon rosszul teljesített az előrejelzés terén. A korrelációk mind valahol 0,25 körül mozogtak. A korrelációs együttható két változó közötti kapcsolat mértékét méri, és értéke –1 és +1 között mozog. A maximuma, az 1,0 azt jelenti, hogy az egyik változóból tökéletesen megjósolható a másik változó iránya. Annak megállapítására, hogy két változó milyen erősen kapcsolódik egymáshoz, az egyik leggyakoribb módszer a korreláció által lefedett „variancia százalékos arányának” a meghatározása. Ahhoz, hogy megkapjuk a variancia százalékos értékét, a korrelációt négyzetre emeljük, majd megszorozzuk 100-zal. A 0,25-ös korreláció azt jelenti, hogy ezek a kutatók nagyon kevés varianciát tudtak megmagyarázni az előrejelzéseikben, mert ez a korreláció mindössze 6,25% magyarázott varianciával egyenlő, ami meglehetősen gyenge előrejelzés a tudomány terén, méghozzá azért, mert a fennmaradó megmagyarázatlan variancia (100% mínusz 6,25%) 93,75%, tehát közel 94% hibának tekinthető. Ez egyszerűen kínos.

Az eredmények elméleti síkon sem voltak túl érdekesek. Például Newcomb és Bentler (1980) megállapították, hogy a ruházkodást fontosnak tartó nők kisebb valószínűséggel válnak el, míg a férfiaknál nem találtak ilyen korrelációt. Képzeljünk el – csak a vicc kedvéért – egy párterápiát, amely erre a két eredményre épül. A terapeuta azt mondaná Marthának, hogy menjen vásárolni, George-nak viszont azt, hogy az ő ruhatára nem számít, viseljen csak melegítőnadrágot. A Kelly és Conley (1987) által végzett vizsgálatban is született néhány gyenge eredmény arra vonatkozóan, hogy a neurotikusság előre jelzi a válást. Ezeket az eredményeket módszertani okok miatt nehéz értelmezni, és nehéz felhasználni a házassági terápiák megtervezéséhez. Vajon azért neurotikusak az emberek, mert boldogtalan a házasságuk, vagy azért boldogtalanok, mert neurotikusak, vagy mindkettő? Kelly és Conley tanulmányában az sem világos, hogy a neurotikusság és a házasság boldogtalansága ugyanazt vagy különböző dolgokat mér-e. Mivel Kelly és Conley minden egyes pár barátaival is kitöltette az önbevallásos személyiségkérdőívet, a barátok talán olyan jellemzőket használtak fel, mint például a depresszió, amikor a barátaik boldogtalan házasságát értékelték. Egyszerűen nem tudjuk, hogy mit is mértek. Tehát a korábbi kutatások nem voltak túl hasznosak a párterápia felépítéséhez.

John és Bob az 1970-es évek közepén végezte a kutatásait. Elmondjuk, mi zajlott akkoriban a világukban. Ez is a kontextus része. Egy híres stanfordi pszichológus, Walter Mischel éppen akkoriban írta meg a Personality and Assessment című, nagy hatású könyvét, amelyben a pszichológia egész területét megkérdőjelezte. Azt mondta, hogy a személyiség legjobb mérőeszközei valójában elég rosszul jelzik előre, hogy egy emberből produktív polgár, elmebeteg vagy gyilkos lesz-e. A legjobb mérések is legfeljebb 0,30 körüli korrelációval jósolták meg az emberi viselkedést. Amint már említettük, a korrelációs együttható azt méri, hogy mennyire jó egy előrejelzés. A korreláció legnagyobb lehetséges értéke 1,0, a legkisebb pedig 0. Lehet negatív is, például, ha egy olyan mérőszám, mint a „neurotikusság”, negatív korrelációt mutat valami jó dologgal, például a házasság fennmaradásával. Ez a negatív korreláció azt jelentené, hogy a neurotikusabb emberek kisebb valószínűséggel maradnak házasok. Ahogy már említettük, az előrejelzés erősségének értékeléséhez a korrelációs együtthatót négyzetre kell emelni, majd az eredményt megszorozni 100-zal, hogy megkapjuk az előrejelezhetőség százalékos értékét. Ez a szám megmutatja, hogy a kritériumváltozó (például a házassági stabilitás) varianciájának mekkora részét magyarázza a prediktor változó, jelen esetben a neurotikusság. Tehát egy 0,3-as korreláció 9% -os varianciát jelez (0,3 × 0,3 × 100), azaz a fennmaradó 91% hibának számít, és Mischel lényegében azt mondta a könyvében, hogy ez eléggé gyenge, és nem igazán tekinthető tudománynak. Ennél sokkal jobb eredményt kell elérnünk.

Szóval, Mischel kihívását szem előtt tartva, mit kellett volna Bobnak és Johnnak mérnie a házassággal kapcsolatban? Fogalmuk sem volt róla, de mindkettőjükre nagy hatással voltak Paul Ekman meghatározó kutatásai az emberi arcon megjelenő érzelmekről. Paul kultúrákon átívelően tanulmányozta az arckifejezéseket és az érzelmi élményeket. Bebizonyította, hogy az emberi arc nem a „kutatók rémálma”, ahogyan azt a híres pszichológus, Jerome Bruner állította. Paul anatómiailag is tanulmányozta az arcot, részletesen kidolgozva, hogy miként lehet mérni az arcot alkotó 46 izomcsoportot, amelyek közül némelyik némelykor megbízható érzelmi információt közvetít. Jóval később Bob és Paul elvégezték saját, kultúrákon átívelő kutatásaikat az egyes érzelmek autonóm idegrendszeri jellegzetességeiről. De akkoriban, az 1970-es évek közepén Bob és John azt gondolta: „Talán egyszerűen próbáljuk mérni az érzelmeket, miközben a pár egymással beszélget.” Akkoriban ez jó ötletnek tűnt.

Továbbá akkoriban mindenki úgy hitte, hogy az érzelmek mindössze három összetevőből állnak: „érzelmi” viselkedésből (amely szavakban, hangszínben, arckifejezésben és testtartásban nyilvánul meg), fiziológiai folyamatokból (például pulzusszám, légzés, véráramlás sebessége stb.), valamint az érzelmek belső, szubjektív megéléséből (amit általában „érzéseknek” neveztek). Az érzelmekkel kapcsolatos kutatások szinte mindegyike egyetértett ebben a három összetevőben, és abban is, hogy a személyes, szubjektív összetevő legfontosabb dimenziója az, hogy az érzelmek mennyire pozitívak vagy negatívak. Ezeket a komponenseket szem előtt tartva úgy döntöttünk, hogy az érzelmi viselkedés vizsgálatához arcokat, szavakat, testeket és hangokat veszünk videóra (később a viselkedést másodpercről másodpercre széles érzelmi kategóriákba „kódoljuk”); mérjük a fiziológiai folyamatokat (ami Bob szakterülete); valamint egy videós visszaidézési módszert alkalmazunk a belső szubjektív élmények mérésére. Ennek a módszernek az alkalmazásakor mindegyik partner visszanézte a beszélgetéseikről készült videófelvételeket, és titokban egy tárcsát kellett elforgatnia, amely a nagyon negatívtól a nagyon pozitívig terjedt, ezzel kifejezve, hogy hogyan érezte magát a beszélgetés egyes pillanataiban. Ezeknek a változóknak a meghatározása után Bob és John készen álltak a kutatásuk megkezdésére. Akkoriban mindkettejük életének volt másik aspektusa is. Mindketten adjunktusok voltak, de a kinevezésük még nem volt véglegesítve. Ez azt jelentette, hogy 7 évvel azután, hogy felvették őket, vagy megkapták volna a végleges kinevezést, ami biztos állást és előléptetést jelentett volna „adjunktusból” „docenssé”, vagy egyszerűen elbocsátották volna őket. Ez ijesztő volt, különösen azért, mert mindketten körülbelül 7 évet töltöttek azzal, hogy megszerezzék a doktorijukat. (Egyébként Európában a késő középkorban és a reneszánszban, amikor az első egyetemek megjelentek, minden professzor csak férfi lehetett, nőtlennek kellett maradnia – innen származik az alapfokú diploma angol neve, a „bachelor” fokozat, ami agglegényt jelent –, el kellett köteleződnie a kereszténység és a Szentháromság mellett, valamint horoszkópokat készítenie mind a királyi udvar, mind a papság számára. Minden professzornak tudnia kellett olvasni a csillagokban, és horoszkópokkal megjósolni a jövőt. A „végleges kinevezés” gyakorlata a reneszánszban kezdődött, hogy megvédje az oktatókat mind az egyháztól, mind az államtól. Mert mi történt, ha egy professzor rosszul jósolt, vagy az állam javára jósolt az egyház ellenében? Ha állást foglalt akár az egyház, akár az állam ellen, meg kellett találnia a módját, hogy elkerülje a kivégzést. Tehát a végleges kinevezést eredetileg azért találták ki, hogy megakadályozzák a professzorok lemészárlását. Manapság már csak a munkahelyük biztonságáról van szó.)

Bob és John munkáját két különböző bizottság értékelte, hogy meghozzák a rettegett döntést a kinevezésről vagy az elbocsátásról. Amikor belekezdtek a kapcsolatokat érintő munkába, mindkettejük bizottsága azt mondta:

Íme a tanácsunk: először is, nem szeretjük, ha adjunktusok együtt dolgoznak, mert így hogyan tudnánk egyénenként értékelni őket a végleges kinevezés szempontjából? Honnan tudjuk, hogy kinek adjunk hitelt, és kinek ne? Tehát ne dolgozzanak együtt, ha végleges kinevezést szeretnének. Másodszor: ha nem tudjuk megjósolni egy ember viselkedését, hogyan várhatjuk el, hogy megjósoljuk két ember viselkedését? Soha nem fognak semmire sem rájönni. Soha nem fognak kutatási támogatást kapni. Harmadszor: a pszichológia az egyén, nem pedig csoportok tanulmányozása. Egy pár pedig csoport. Ez a szociológia vagy az antropológia területe, nem a pszichológiáé. Tanulmányozzanak valami mást a párok helyett, tanulmányozzanak valami értelmesebbet, valamit, ami a pszichológiához kapcsolódik.

Ez nem tűnt túl barátságosnak vagy bátorítónak.

Megbeszélték a dolgot, és úgy döntöttek, hogy ha úgyis elbocsátják őket, akkor legalább azért tegyék, mert azt csinálták, amit igazán akartak. Ezt hívják a tudományos élet szabadságának. Lehet, hogy kirúgnak, de te döntöd el, hogy mit fogsz tanulmányozni, és miben fogsz talán kudarcot vallani. Miért változtatnád meg tehát a kutatási témádat, miért unatkoznál, ha talán úgyis kudarcot vallasz? És Bob és John kedvelték is egymást. Ezért úgy döntöttek, hogy dacolnak mindhárom javaslattal, amelyeket a bizottságaik tettek, és mindenképpen a választott témájukat fogják tanulmányozni.

Volt még egy nagy problémájuk, amit meg kellett oldaniuk. Hogyan tudnák szinkronizálni az összegyűjtött adatokat a videó időkódjával úgy, hogy pontosan tudják, mikor történt valami a partner fiziológiájában, és hogyan tudnák ezt összekapcsolni mind az egyes személyek érzelmi viselkedésével, mind az adott személy videós visszaidézéses skálaértékeléseivel? Szerencsére Bob nagyon tehetséges ember, és a számítógépes programozáshoz is ért. Valamikor konyhai gépek javításával is foglalkozott, így tudott elektronikai eszközöket építeni, és olyan dolgokat csinálni, mint a forrasztás, amire John nem volt képes. A pszichológia tanszéknek volt egy nagyszerű műhelye is, és Bobnak volt némi kezdőtőkéje a pszichofiziológiai laboratóriuma felépítéséhez, amelyben a pszichoszomatikus betegségeket tanulmányozta.

Ami a számítástechnikát illeti, tudnod kell, hogy az 1970-es évek közepén minden egyetemnek csak egy számítógépe volt, egyetlen hatalmas központi számítógépe. A professzorok nagyon nehéz, IBM-lyukkártyákkal teli dobozokban vitték az adataikat a számítógépközpont egy kis ablakához, és órákkal később kapták kézhez az elemzéseik eredményeit. A személyi számítógépeket csak az 1980-as évek elején találták fel. Bob laborja azonban saját számítógéppel rendelkezett, egy PDP–11-essel. Akkora volt, mint három hűtőszekrény, de Bob tudta, hogyan kell programozni azt a monstrumot, hogy képes legyen szinkronizálni két ember fiziológiai adatait és a videós visszaidézéses skálaértékelések adatait a videó időkódjával.

Bob és John laborjában két kamera is volt, amelyek közül az egyik az egyik partner arcára, a másik pedig a másik partner arcára fókuszált. A két kamera felvételeit egyetlen osztott képernyős videóvá lehetett összeilleszteni. John dolgozta ki a párok érzelmeinek értékelésére szolgáló megfigyelési rendszert. Bob és John azt is megtanulták Paul Ekmantől és kollégájától, Wallace Friesentől, hogy miként lehet az érzelmek arckifejezéseit pontozni Ekman és Friesen Arctevékenység-kódoló Rendszere (Facial Action Coding System, röviden FACS) segítségével. De ahhoz, hogy elnyerjék Paul bizalmát és segítségét, Bobnak és Johnnak meg kellett tanulnia, hogyan kell „FACS-nyelven beszélni”, ami magában foglalta a 46 „arcizom-aktivitás” olvasásának és pontozásának megtanulását; különben Paul nem vette volna komolyan őket. John később kidolgozta, hogyan lehet egy megfigyelő számára megbízhatóan kódolni az érzelmeket nemcsak az arcon, hanem a szavakban, a hangszínben és a gesztusokban is. Ehhez létrehozta a Specifikus Érzelemkódoló Rendszert (Specific Affect Coding System, rövidítve SPAFF). Ahhoz, hogy a SPAFF megbízható legyen, nagyon szigorú kritériumnak kellett megfelelnie: két független megfigyelőnek az esetek több mint 85%-ában egyet kellett értenie a megfelelő kódokban, ami nem kis kihívás volt. De a megfigyelés szórakoztató tevékenység John számára, aki korábban amatőr színész volt egy közösségi színházban. A színészeknek az érzelmeket cselekvések formájában kell megjeleníteniük, a kódolóknak pedig az emberek cselekedeteiből kell következtetniük az érzelmekre. Bizonyos értelemben ugyanaz a kettő, hiszen a színészeknek tudniuk kell, hogyan fejezzék ki az érzelmeket, és mivel ezt jól kell csinálniuk, ismerniük kell, hogyan néznek ki és hogyan hangzanak az érzelmek. Akárcsak a megbízható érzelemkódolók. (Ahogy Shakespeare mondta, színház az egész világ.)

Vissza a párokhoz. Miről kellene beszélnie a párnak? Bob és John három 15 perces beszélgetésben állapodott meg. Vajon ez elég hosszú egy egész kapcsolat leírásához? Ki tudta? Úgy döntöttek, hogy a párok „napi eseményekről” beszélgessenek, miután legalább 8 órát külön töltöttek, majd egy „konfliktusról”, amelynek a keretében arra kérték őket, hogy oldják meg a legnagyobb vitájukat, végül pedig egy „pozitív témájú” beszélgetést folytassanak, amelyet egy témalistából választanak ki (például „tervezzétek meg a következő nyaralásotokat”). Beszélgetéseiket videóra vették, és később a SPAFF segítségével kódolták. Minden beszélgetést egy ötperces néma felvezető időszak előzött meg. A partnerek fiziológiai adatait mindhárom beszélgetés során, valamint akkor is rögzítették, amikor visszanézték a beszélgetéseiket, és a tárcsát forgatva értékelték az érzéseiket. Ez volt a standard protokollunk. Készen álltunk az indulásra. Az első vizsgálatunkhoz 30 házaspárt toboroztunk.

Összefoglalva, Bob és John ezt a „multimódszeres” megközelítést alkalmazták a házastársak között zajló folyamatokban megjelenő érzelmek mérésére, amelyeket három területen vizsgáltak:

1.Interaktív viselkedés: a partnerek viselkedésének és érzelmeinek kódolása, amikor különböző kontextusokban interakcióba lépnek;

2.Észlelés: annak a meghatározása, hogy a partnerek hogyan látják önmagukat és egymást, kérdőívek, videós visszaidézési eljárások, attribúciós módszerek és interjúk segítségével; valamint

3.Fiziológia: az autonóm, endokrin és immunrendszeri válaszok mérése.

Az egyetemen a professzoraik azt mondták Bobnak és Johnnak, hogy csak akkor végezzenek kutatást, ha van egy hipotézisük és egy jó elméletük. Nekik sem az egyik, sem a másik nem volt. Fiatalemberek lévén a kapcsolatokról sem volt sok fogalmuk. A saját kapcsolataik a nőkkel nem alakultak túl jól – egyik katasztrófa követte a másikat. Ennyi év után már más a helyzet; mindketten boldog házasságban élnek csodálatos nőkkel. De mivel eleinte eléggé járatlanok voltak a kapcsolatok terén, mindössze egyetlen hipotézist tudtak felállítani, miután ellátogattak a könyvtárba, és átnézték az összes vonatkozó kutatási anyagot. És akkoriban szinte nem volt kutatási anyag a fiziológiáról, az érzelmekről vagy a kapcsolatokról. Szerencsére 1964-ben három kutató, Kaplan, Burch és Bloom megmérte a bőrellenállás „kapcsolódását”, vagyis a kézen található ekkrin mirigyek izzadását ápolónő szobatársaknál, miközben egymással beszélgettek. A bőrellenállás az, amit a hazugságvizsgáló készülékek mérnek, a „kapcsolódás” pedig csak azt jelentette, hogy idővel megjósolható volt, hogy az egyik ápolónő keze izzadni kezd a következő másodpercben, ha tudtuk, hogy mennyire izzad most a másik ápolónő keze. A kutatásukban az volt a legizgalmasabb, hogy meglepő módon a három tudós csak az egymást nem kedvelő ápolónők esetében talált bizonyítékot a kapcsolódásra.

Bob és John tehát úgy vélte, hogy a fiziológiai kapcsolódás valószínűleg inkább az ápolónők egymás iránt érzett negatív, mint pozitív érzelmeinek volt köszönhető. Azt feltételezték, hogy azok az ápolónők, akik nem kedvelték egymást, valószínűleg kellemetlenebb beszélgetéseket folytattak, tele negatív érzelmekkel (például feszültséggel, ingerlékenységgel, undorral, megvetéssel és szomorúsággal), míg azok, akik kedvelték egymást, valószínűleg érdeklődőbbek voltak egymás iránt, szeretetteljesebben viselkedtek, és sokat nevettek. Persze csak találgathattak, mert Kaplan, Burch és Bloom nem készítettek videófelvételeket, és nem kódolták az ápolónők érzelmeit.

Vajon ez a fiziológiai kapcsolódás igaznak bizonyulna a boldogtalan házaspárok esetében, de a boldog házasságban élőknél nem? Bob és John nagyon szerették volna tudni. Azon is elgondolkodtak, hogy képesek-e előre jelezni a párkapcsolatok jövőbeli alakulását. Ezért újra felkeresték a párokat, akik három évvel később visszatértek az új laborba, hogy kiderüljön, meg tudták-e jósolni a változásokat. Semmit sem tettek, hogy megpróbáljanak segíteni ezeknek a pároknak, mert akkor még alapvetően semmit sem tudtak arról, hogyan kell segíteni a pároknak. Arra is kíváncsiak voltak, hogy ha találnának idővel különbséget a férjek és a feleségek között a három területen, akkor homoszexuális párokat tanulmányozva ugyanazokat a különbségeket látnák-e a partnereken. Úgy gondolták, hogy ez igazán izgalmas kutatás lenne, amelyet egyszer majd érdemes lesz elvégezni – és később meg is tették, egy 12 éven át tartó vizsgálat keretében. Bob és John tudatosan felülreprezentálták a mintában mind a boldog, mind a boldogtalan házaspárokat, így a relatív boldogság szokásos haranggörbéje helyett egy téglalap alakú eloszlást kaptak. Ez azt jelentette, hogy a mintájukban több boldogtalan és több boldog pár volt, mint amennyit egy normális eloszlásban látnánk. Ahhoz is mindig ragaszkodtak, hogy reprezentatív mintákat vizsgáljanak, amelyekben minden etnikai és faji csoport szerepel, akik azon a területen élnek, ahol a kutatást végezték.

Bob és John megdöbbenve és örömmel fedezte fel, hogy mindhárom mérési területet fel tudják használni a házassági boldogság aktuális eltéréseinek a megértéséhez, és ténylegesen meg tudják jósolni a házasság jövőbeli hosszú távú alakulását is. Elképedve tapasztalták, hogy milyen erősek az összefüggéseik: 0,90 feletti korrelációs értékeket kaptak, ami azt jelentette, hogy a variancia több mint 81%-át meg tudták magyarázni! Bob felhívta Johnt, és megkérdezte tőle, hogy talált-e valaha 0,90 feletti korrelációs értéket (ne feledjük, a legmagasabb lehetséges érték 1,0). John határozottan azt válaszolta, hogy soha. És az előrejelzéseket nem volt nehéz megérteni.

AZ ELSŐ KUTATÁSOK

Az első 25 év során John és Bob hét kutatást végzett, amelyekben több mint 700 pár vett részt. Mit találtak? Először is, fiziológiai kapcsolódás csak a boldogtalan házaspárok között alakult ki, ami összecsengett Kaplan, Burch és Bloom megállapításaival az ápolónők esetében. Ugyanakkor Bob és Barbara Fredrickson újabb kutatásai a boldog házaspárok között is találtak fiziológiai kapcsolódást a pozitív érzelmi pillanatokban, mint például a közös nevetés során. Továbbá Bob és John azt tapasztalták, hogy minél nagyobb fiziológiai izgalmat éltek meg az emberek, annál inkább megromlott a házasságuk a hároméves időszak alatt, függetlenül attól, hogy kezdetben mennyire volt boldog a házasságuk. Érdekes (bár a pár számára szomorú) felfedezés. Miközben a partnerek beszélgettek, ha gyorsabban vert a szívük, gyorsabban folyt a vérük, többet izzadtak, gyakrabban és felszínesebben lélegeztek, és többet mocorogtak a székükben, akkor a házasságuk három év alatt rosszabb lett, függetlenül attól, hogy mennyire voltak boldogok vagy boldogtalanok az elején. Ez a fiziológiai izgalmi állapot, amit közkeletű nevén „harcolj, menekülj vagy dermedj le” reakciónak neveznek, diffúz volt, vagyis számos neurotranszmitter-rendszer aktiválódott benne. Ezek az eredmények arra utaltak, hogy a fiziológiai izgalom minden rendszerben káros a kapcsolatokra, míg a nyugalom idővel javuló kapcsolatokat vetített előre. Ez logikus, mivel más korábbi kutatások kimutatták, hogy a „harcolj, menekülj vagy dermedj le” fiziológiai aktiváció állapotában az emberek kognitív és érzelmi működése bizonyos mértékig károsodik. Nem tudják jól feldolgozni az új információkat, ezért hallásuk „alagúthallásra”, látásuk pedig „csőlátásra” szűkül. Ezekben a beszélgetésekben a fiziológiailag izgatott partner mindent, amit lát vagy hall, riasztónak érzékel, és a teste úgy fogja gondolni, hogy a társa támadja őt. Ahelyett, hogy a partnerükkel lennének, úgy érzik, mintha egy kardfogú tigrissel állnának szemben. Csak túl akarják élni ezt a nagy veszélyt. Biztos, hogy nem tudnak jól figyelni, empatikusan reagálni vagy kreatívan problémát megoldani. Tehát, ha a párok élettanilag a harcolj-menekülj-vagy-dermedj le állapotban vannak az interakcióik során, a párbeszédeik biztosan nem lesznek kielégítőek, ami később még nagyobb párkapcsolati boldogtalanságot eredményez.

A házasság „hajótöröttjei” – vagyis azok a vizsgált párok, akik boldogtalan házasságban éltek, de együtt maradtak, vagy végül elváltak – 6 évvel később nagyon különböztek a házasság „mestereitől”, vagyis azoktól a pároktól, akik boldog házasságban éltek, és együtt maradtak. Továbbá, azok a párok, akiknek az értékelési mutatói negatívabbak voltak, hat évvel később nagyobb bajban voltak, mint azok, akiknek a mutatói pozitívabbak voltak. Bob és John azt az arányt is kiszámította, hogy a pároknak hány másodpercig voltak pozitív és hány másodpercig negatív érzelmei egy 15 perces konfliktusmegbeszélés során. A pozitív érzelmek közé tartozott az érdeklődés, a közös nevetés, a szeretet, az öröm, a megerősítés és az empátia kifejezése; a negatív érzelmek haragot, szomorúságot, feszültséget, félelmet, undort és megvetést közvetítettek. Ha ez az arány a konfliktus során átlagosan kevesebb mint 5:1 volt, azaz 5-nél kevesebb pozitívum jutott 1 negatívumra, akkor a pár bajban volt. Ha az átlag 5:1 vagy magasabb volt, akkor rendben voltak. A boldogtalan vagy instabil párok (a kapcsolatok hajótöröttjei) átlaga 0,8:1 volt, míg a kapcsolatok mestereié 5:1, ami óriási különbség.

A mesterek és a hajótöröttek drámaian másképp viselkedtek a konfliktus során, de még a napi eseményekről szóló beszélgetés során is másmilyenek voltak. A beszélgetés során a mesterek nagy érdeklődést mutattak a partnerük napja iránt, míg a hajótöröttek, úgy tűnt, mindent megtesznek, hogy érdektelenségüket és unalmukat juttassák kifejezésre – ezt nevezte a néhai Erving Goffman „elforduló” viselkedésnek. Az elforduló viselkedés azt kommunikálja, hogy „valójában nem vagyok itt”, vagy hogy „ez a mennyezet itt sokkal érdekesebb, mint te”. A saját napjáról általában mindenki lelkesen beszélt, de amikor a másikat hallgatták, a hajótörött párok tagjai sokkal kevésbé voltak lelkesek, és „elfordulóbbak” voltak, mint a mesterek.

Kiderült, hogy nem minden negatív dolog volt egyformán negatív. A SPAFF kódolási rendszerben négy viselkedési forma emelkedett ki, amelyek a leginkább előre jelezték a kapcsolat végét. John végül „az apokalipszis négy lovasának” nevezte el ezeket, a Jelenések könyvében szereplő négy lovasról, akik a világ végét jelzik előre. Ezt a négy viselkedési formát – a kritizálást, a védekező magatartást, a megvetést és az elzárkózást – John először az 1994-ben megjelent What Predicts Divorce? című könyvében fejtette ki és nevezte meg.

Mi az apokalipszis négy lovasa? A konfliktusbeszélgetések során a hajótöröttek gyakran kezdték a beszélgetést a négy lovas közül az elsővel, a kritizálással. Az egyik fél valami ilyesmit mondott: „Nem értem, miért vagy ilyen lusta és önző. Mi a baj veled? Miért hagyod mindig rám, hogy utánad takarítsak a konyhában?” Az igazsághoz hozzátartozik, hogy a bírálók valójában azt remélték, hogy a partnerük ezt a kemény indítást „építő” kritikaként fogja értelmezni, és hálával reagál majd, valami ilyesmit mondva: „Ó, drágám, nagyon köszönöm, hogy felhívtad a figyelmemet a hibáimra. Olyan intelligens és éleslátó vagy. Ebédeljünk együtt a jövő héten, hogy mesélhess többet arról, milyen módon hagylak még cserben.” Azonban nyugodtan kijelenthetjük, hogy egy szerelmi kapcsolatban nincs olyan, hogy építő jellegű kritika. Természetesen a hála egyáltalán nem volt tipikus reakció a kritikára; ehelyett általában a második lovas, a védekező magatartás jelent meg, ami vagy fokozott ellentámadással jutott kifejezésre (pl. „Azt hiszed, hogy te olyan tökéletes vagy, nos, hadd mondjak neked egy-két dolgot arról, hogy mi a baj veled …”), vagy pedig úgy beszélt a partner, mint egy ártatlan áldozat (pl. „Miért piszkálsz mindig? Semmit sem tudok jól csinálni, hogy a kedvedre tegyek. Soha semmit sem értékelsz, amit ebben a kapcsolatban teszek. Soha nem leszel elégedett velem”).

A harmadik lovas, a megvetés, hasonló a kritikához, de egy felsőbbrendű pozícióból fejeződik ki, ami abból ered, hogy az egyik fél jobbnak érzi magát a partnerénél valamilyen területen, például a pontosság vagy a rendszeretet tekintetében. Egy csipetnyi undorral megfűszerezve a kritika gúnyos lekicsinyléssé válik, felsőbbrendű, sznob stílusban vagy gúnyos hangnemben előadva. Egyes partnerek a megvetés egyetemes arckifejezését is bevetették, amelyet először Paul Ekman írt le. Ennél az arckifejezésnél az emberek a bal szájszegletüket elhúzzák oldalra, ami egy nem túl hízelgő grimaszt eredményez; általában szemforgatás és gyakran gúnyos hang kíséri. Az emberek dühükben csúfolódással, sértegetéssel, durva szarkazmussal, csúnya szidalmazással vagy a másik által vétett nyelvtani hibák javításával (ez utóbbi John kedvence) is lesújtottak a partnerükre. Ez amolyan tanáros megvetés.

A negyedik lovas, az elzárkózás, nagyon érdekesnek bizonyult: egy titkot rejtett. Normális esetben, amikor az egyik fél beszél, a másik, aki hallgatja, jelzi, hogy érdekli őt a dolog, és hogy követi a beszélgetést. Az odafigyelés jelei közé tartozik az arc mozgása, a nonverbális rövid „egyetértő” hangjelzések (például „aha”, „ühüm”, „ó”), a szemkontaktus és a nyitott testtartás. Az elzárkózás során azonban percekig nem jelennek meg ezek a jelek. Nincs arcmozgás, nincsenek rövid, egyetértő hangjelzések, nincs szemkontaktus, és a testtartás zárt (például az illető lefelé néz, vagy a távolba mered, a karok a mellkason keresztbe vannak fonva). Valójában a hallgató teljesen elzárkózik. Azt vettük észre, hogy az elzárkózók 85%-a férfi. Nagyon kíváncsiak voltunk, hogy vajon a leszbikusok elzárkóznak-e. (Igen.)

És íme a titok: Bob élettani méréseiből megtudtuk, hogy azok az emberek, akik elzárkóztak, belsőleg egyáltalán nem voltak nyugodtak. Megállapítottuk, hogy miközben a partner egyszerűen egy széken ült, 10 másodperccel azelőtt, hogy elzárkózott, az átlagos nyugalmi értékhez képest nagyobb valószínűséggel haladta meg a pulzusa a 100 ütés/perc értéket – ez az a szint, amelynél megkezdődik a stresszhormonok, például az adrenalin és a kortizol kiválasztása. Röviden, az elzárkózó partnerek a harcolj-menekülj-vagy-dermedj le állapotban voltak. Arra gondoltunk, hogy abban a korábbi 10 másodpercben valószínűleg úgy érezték, hogy támadják őket, és befelé fordultak, hogy megpróbáljanak kizárni minden további ingert, így kívülről nézve elzárkóztak, míg belülről mentálisan menekültek a helyzet elől.

Egy további megállapítás: egyes negatív dolgok rombolóbbnak bizonyultak a kapcsolatokra nézve, mint mások. A megvetés volt a legpusztítóbb, olyan, mint a sav egy kapcsolat számára, és ez bizonyult a válás legmegbízhatóbb előrejelzőjének. A kritizálás, a védekezés és az elzárkózás szintén a kapcsolat lehetséges vesztét jelezték. Ezzel szemben, amikor az érzelmeket a négy lovas nélkül fejezték ki, a harag és a szomorúság nem volt olyan rossz. Ez is nagy meglepetést okozott.

Mihez folyamodtak a mesterek az apokalipszis négy lovasa helyett? A kapcsolatok mesterei nagyon különböztek a hajótöröttektől. Többnyire a ma „szelíd indítás”-nak nevezett technikát használták, amikor konfliktusbeszélgetésbe kezdtek. Gyakran megnyugtatták a partnerüket, hogy alapvetően minden rendben van közöttük. Aztán kifejezték az érzelmeiket egy adott témával kapcsolatban, és kinyilvánítottak egy szükségletet (vagy preferenciát, vágyat vagy kívánságot), amit általában „pozitív szükségletnek” nevezünk – más szóval, azt mondták ki, amit akartak, nem pedig azt, amit nem akartak. Például azt mondták: „Olyan dühös leszek, amikor vacsora közben a telefonoddal babrálsz. Megkérhetnélek, hogy vacsora közben beszélgessünk, telefonálás és e-mailezés nélkül?” Itt valójában egy nagyon konkrét receptet javasoltak arra, hogy a partnerük hogyan boldogulhat velük. Azonban nem arról volt, szó, hogy a kapcsolat mesterei soha ne lettek volna kritikusak, csak ritkábban voltak kritikusak, mint a hajótörött párok. Ráadásul azon kevés alkalommal, amikor kritika hangzott el, a mesterpárosnál a partner válasza másmilyen volt. Néha előfordult védekezés, de ritkábban, mint a hajótörött párok esetében. A védekezés helyett a mesterpárosoknál a felelősségvállalás volt a gyakoribb reakció, még ha csak a probléma egy részéért is vállaltak a felek felelősséget.

A legnagyobb hősünk ezen a téren egy ügyvéd volt, aki segített a feleségének meghatározni, hogy mi az, ami a beszédmódjában a legjobban irritálja az asszonyt. A férfi azt kérdezte: „Az, ahogy megfogalmazom a dolgokat?” „Igen” – mondta a feleség. „Tekintélyt parancsolónak hangzok, vagy mi?” – kérdezte a férj. „Nem, tekintélyelvűnek hangzol” – mondta a feleség. „Igen, tudok ilyen lenni – felelte a férj. – Hogy hangzik ez számodra?” „Úgy, hogy »Én szóltam!«, mondá a király” – felelte az asszony. A férfi nevetve azt mondta: „Azt hiszem, tényleg szoktam ilyen lenni. A tárgyalóteremben jól működik.” „De otthon nem annyira” – válaszolta a feleség. Aztán mindketten nevettek. Ez a fickó az egyik hősünk. Igazi mester abban, hogy miként csillapítsa a saját védekező reakcióit.

Az 1990-es években Julie és John egy lakáslaboratóriumot hoztak létre a Washingtoni Egyetemen. 130 ifjú házaspár töltött ott egy-egy 24 órás periódust (a kamerák reggel 9-kor kapcsoltak be, és este 9-kor kikapcsoltak). Azt kértük tőlük, hogy tegyék azt, amit általában vasárnap otthon tennének. Videóra vettük minden pár viselkedését, mint Bob és John standard laborjában. A British Broadcasting Corporation hallott a lakáslaborunkról, és készítettek róla egy műsort, amelyben „Szerelemlabornak” nevezték el. A név rajta maradt. A labor lakásrészében a NASA űrhajósainak élettani méréseit is végző Spacelabs Holter monitorait és ütemről ütemre elemző számítógépes programjukat használtuk a házaspár elektrokardiogramjának elemzésére. Megvizsgáltuk a partnerek vizeletében lévő stresszhormonokat is, és egy immunológusprofesszorral, dr. Hans Ochsszal együttműködve vérmintákat vettünk standard immunológiai vizsgálatokhoz. Azt figyeltük meg a lakáslaborunkba érkező pároknál, hogy ahelyett, hogy megvetést mutattak volna, ami lényegében egyetlen alkalommal sem fordult elő a mesterek esetében, a friss házas mesterpárosok sok apró, spontán bókot, apró elismeréseket és csodálatot vagy tiszteletet kifejező szavakat használtak. Ezt egy egyfajta észjárásnak tulajdonítjuk: a mesterek a társas környezetüket pásztázva keresik, hogy mit csinál jól a partnerük, és aztán megjegyzést is tesznek erről. Nem olyanok, mint az anekdotabeli erős és hallgatag fickó, aki annyira szerette a feleségét, hogy egy nap majdnem el is mondta neki. A dolgokat ki kell mondani. Ez ellentétben áll a hajótörött párok azon szokásával, hogy a partnerük tévedéseit keresve pásztázzák a társas környezetüket, majd mondanak valamit – gyakran valamilyen kritikát –, hogy helyreigazítsák a tévedést. A kutatások azt mutatják, hogy ez a negatív gondolkodásmód arra készteti az egyik partnert, hogy figyelmen kívül hagyja a másik fél által kifejezett vagy tett pozitív dolgok 50%-át (Robinson and Price, 1980).

Amikor a mesterek fiziológiailag izgatottak voltak, ahelyett hogy elzárkóztak volna, inkább továbbra is részt vettek a beszélgetésben hallgatóként, továbbra is egyetértő jelzéseket használtak, és közös humorral vagy gyengédséggel csökkentették saját fiziológiai izgalmi szintjüket. Fontos rámutatni, hogy nem tudtuk volna megjósolni, mit fognak másképp csinálni a mesterek, ha pusztán a hajótörötteket tanulmányozzuk, és azt gondoljuk: „Csak ezt ne csináld!” A mesterek új, értékes információkkal járultak hozzá a kutatáshoz, ezért Johnnak és Bobnak megfelelő statisztikai eszközökkel kellett rendelkeznie ahhoz, hogy a boldogságtól a szerencsétlenségig terjedő teljes spektrumban leírhassák a párokat.

Az alábbi táblázat összefoglal néhány ilyen kezdeti megállapítást.

A hajótöröttek (pozitív-negatív arány 0,8:1 vagy kevesebb): „az apokalipszis négy lovasa”

A mesterek (pozitív-negatív arány 5:1 vagy több)

kritika

szelíd indítás alkalmazása

védekező magatartás

felelősségvállalás

megvetés

a szükségletek kimondása, az elismerés és a tisztelet gyakori kifejezése az apró pillanatokban

elzárkózás

közös nevetés vagy gyengédség

A jó öreg értékelőtárcsánk

Sokévnyi kutatás után megtanultuk nagyra értékelni a számokat, amelyeket az értékelőtárcsánkból kaptunk. Például Bob hozzáadott egy újabb értékelési lehetőséget, ahol arra is megkérte az embereket, hogy az értékelőtárcsát használva képzeljék magukat a partnerük helyzetébe, és próbálják meg kitalálni, mit is érezhet a partnerük. Szokás szerint az értékelőtárcsa használata közben az élettani adatok is rögzítésre kerültek. Bob és tanítványa, Anna Ruef megmérték, hogy a két ember fiziológiai reakciói mennyire párhuzamosak egymással. A videókazetta nézése közben azok az emberek, akiknek a fiziológiája jobban hasonlított a partnerükéhez az interakció során, olyan értékelési tárcsaadatokkal rendelkeztek, amelyek nagymértékben megegyeztek a partnerükével. Ha ezzel szemben a fiziológiájuk (a szalag nézése közben) a saját fiziológiájukkal egyezett meg az interakció során, akkor általában rosszul tippelték meg, hogyan érezte magát a partnerük az interakció során. Bob és Anna úgy gondolták, hogy egyes emberek fizikailag is átélik a partnerük fiziológiai állapotát azáltal, hogy tükrözik annak érzelmi reakcióit. Hihetetlen, de Bob és Anna így egy fiziológiai módszert fedeztek fel az empátia meghatározására. Ilyet még soha senki sem csinált. Ez igazán lenyűgöző eredmény volt a mi egyszerű videó-visszaidézéses értékelőtárcsánktól.

Bob később egy ma már klasszikusnak számító és a laboratóriumunknak hírnevet hozó vizsgálatot végzett el a tanítványával, Rachel Eblinggel, hogy kiderítse, más szakemberek mennyire képesek a válás előrejelzésére. Dr. Sybil Carrère, aki a laborunkat vezette, felfedezte, hogy egy konfliktusbeszélgetés mindössze első három percének SPAFF-kódolása az átlagosnál nagyobb pontossággal megjósolhatja, hogy egy pár évekkel később elválik-e, vagy együtt marad. Bob arra volt kíváncsi, hogy a szakemberek számára könnyű-e, vagy nehéz egy ilyen szintű előrejelzést tenni SPAFF-kódolás nélkül. Kiválasztotta 10 pár konfliktusbeszélgetésének első 3 percét; 5 pár később elvált, 5 pedig házas maradt. Ezután hivatásos terapeutákat és párkapcsolati kutatókat kért meg, hogy tippeljék meg, ki fog végül elválni, és ki nem. Minden szakmai csoport, amelyet vizsgált, legfeljebb a véletlennel egyenértékű pontosságot ért el. Ugyanerre a feladatra Bob laikusokat is felkért. Mindegyikük gyengén teljesített a pontos előrejelzésekben, kivéve azokat, akik nemrég váltak el. Ezek az emberek egy kicsivel – de nem sokkal – nagyobb pontosságot értek el a véletlennél. John SPAFF-alapú érzelemmegfigyelő kódolása viszont remekül működött. Ez a kutatás olyan híres lett, hogy a San Franciscó-i Kaliforniai Tudományos Akadémia egy kiállítást is létrehozott, ahol a látogatók megnézhették a felvételeket, és megpróbálhatták megjósolni az egyes párok sorsát. A kiállítás a múzeum valaha volt egyik legnépszerűbb programjává vált. Örömünkre szolgál, hogy a videó-visszaidézéses értékelőtárcsás eljárásunk használata mára meglehetősen általánossá vált számos kurrens szociálpszichológiai kutatásban.

Konkrét pillanatokat elemző interjúk

Néha olyan konkrét pillanatokat is kiválasztottunk a videókazettákról, amelyek valamilyen szembeötlő dimenzióhoz kapcsolódtak, például a minősítésekhez, a viselkedéshez vagy a fiziológiához. Ezután megkérdeztük a párokat arról, hogy miként vélekednek ezekről a pillanatokról. Megkérdeztük, hogyan érzik magukat, mit gondolnak, hogyan érzi magát a partnerük, és mik a céljaik abban a pillanatban. Az egyes pillanatokról kérdőívet is kitöltöttek. A válaszaikból megtudtuk, hogy az általuk tapasztalt negatív reakcióknak két alapvető kategóriája van: az, amikor „ártatlan áldozatnak” érzik magukat, amit panaszkodással és védekező magatartással fejeztek ki; és a „jogos felháborodás” érzése, amelyet haraggal, undorral és megvetéssel fejeztek ki.

Így azt is megtudtuk, hogy mit gondolnak a heteroszexuális férfiak, amikor elzárkóznak. Amikor visszahívtuk ezeket az elzárkózó fickókat a laborba, és megkérdeztük, hogy mit éreznek, azt mondták, hogy a belső párbeszéd valahogy így zajlott bennük:

Elzárkózó belső monológ

Csak ne mondj semmit! Mindig rontasz a helyzeten, amikor beszélsz. Meddig folytathatja ezt még? Mérni fogom az időt. Ne, ne csináld ezt! Ettől csak még dühösebb lesz. Még szívrohamot kap, annyira felhúzza magát. Ó, most tudnék említeni valamit, ami 6 éve történt. Csak ne mondj semmit! Mindig rontasz a helyzeten, amikor beszélsz. El tudod viselni. Ez is el fog múlni. Hé, 10 perc van a meccsig. Akkor már nem piszkálhat.

Tehát ezek a rövid interjúk és a konkrét pillanatokról szóló kérdőívek segítettek abban, hogy jobban megértsük az interakciókat és a SPAFF érzelemkódjainkat.

Az életútinterjúnk

Kíváncsiak voltunk, hogyan gondolkodnak az emberek a kapcsolatuk egészéről. Nagyszerű vagy rossz emlékeik vannak, vagy egyáltalán nincsenek emlékeik? Számít ez? Ugyanazt gondolják arról, hogy mi a szeretet, vagy milyennek kellene lennie? Számít egyáltalán, hogy milyen a gondolkodásmódjuk? Változik-e kultúrától, társadalmi osztálytól, etnikai hovatartozástól függően? Mi a helyzet akkor, ha a partnerek különböző kultúrából, országból, fajból vagy etnikumból származnak? Az ilyen kérdések megválaszolására olyan interjúkat fejlesztettünk ki, amelyek célja az, hogy feltárják a házastársak percepcióit a saját házasságuk történetéről, a szüleik házasságáról, a házasságról alkotott filozófiájukról, valamint arról, hogy mennyire érzik magukat komfortosan vagy diszkomfortosan az alapvető érzelmekkel. Kifejlesztettünk egy olyan interjút is, amelynek az volt a célja, hogy feltárja azokat a szertartásokat, szerepeket, életálmokat, célokat, szimbólumokat és mítoszokat, amelyek az életük értelmének keresését irányították. John tehetséges doktoranduszával, Lowell Krokoff-fal az Illinois-i Egyetemen arra is megpróbáltunk rájönni, hogy a válaszok hogyan változhatnak a társadalmi osztály függvényében. Ebben a nagyszabású kutatásban egy közvélemény-kutató cég végezte el a reprezentatív minta véletlenszerű kiválasztását a Champaign–Urbana térségében és a környező vidéki területeken folytatott számos telefonhívás alapján.

Ezután a Washingtoni Egyetemen kreatív munkatársunkkal, Kim Buehlmannel együtt kidolgoztunk egy kódolási rendszert, amellyel meg tudtuk határozni a rögzített életútinterjúk dimenzióit és számszerű adatait. Objektív kódrendszerek és képzett megfigyelők segítségével kódoltuk a házastársak viselkedését a videófelvételekről, feljegyezve az arckifejezéseket, a hangszínt, a gesztusokat, a testhelyzeteket és a mozdulatokat, a partnerek közötti távolságot stb. És azután, ahogy Bob és John is tette korábban, Julie és John is sok éven át követték a párokat. A Buehlman-kódolás az életútinterjúk alapján 94%-os pontossággal jelezte előre, hogy az ifjú házasok hat éven belül együtt maradnak-e, vagy elválnak! Eddig ez volt a legjobb előrejelzési eredményünk. Ezek az átfogó narratívák a kapcsolatokról tehát nagyon beszédesnek bizonyultak. Az életútinterjú egyes részei ma már standard részét képezik az első terápiás ülésnek, amikor a kapcsolat erősségeit és kihívásait értékeljük.

Tanulmányoztunk már friss házasokat, párokat a házasság első 7 évében, erőszakos házasságokat (Neil Jacobsonnal), valamint a 40-es és 60-as éveikben járó, régóta együtt lévő párokat (Bobbal). Végigkövettük, ahogyan szülővé válnak, és kapcsolatba lépnek a kisbabáikkal, az óvodáskorú és a tinédzser gyermekeikkel. 4 és 15 év közötti gyerekeket követtünk nyomon, és összesen több mint 700 házaspárt kezdtünk el követni öt különböző utánkövetéses vizsgálatban. Adatbázisunk hét utánkövetéses vizsgálatból származik, beleértve az apokalipszis négy lovasa típusú párokat és az elhidegült párokat is. A leghosszabb idő, ameddig egy párt követtünk (Bob laborjában), 20 év volt. Kutatásaink az élet különböző szakaszaira terjedtek ki, a friss házasság időszakától kezdve a nyugdíjba vonulás átmenetéig, valamint különböző szexuális orientációjú párokra is.

Bobot és Johnt a fizikai egészség tanulmányozása is érdekelte. Felfedezték például, hogy a megvetés nemcsak a válást jelzi előre, hanem azt is, hogy hány fertőző betegségen megy át a megvetett személy a következő 4 évben. Nagyon érdekes megállapítás. De mi volt a mechanizmus az eredmények mögött? A kérdés megválaszolására egy új terület megjelenésére volt szükség.

Pszicho-neuro-immunológia

Ennek az új területnek már a nevét is nehéz kimondani, és három vizsgálati terület erőteljes integrációját tükrözi. Az immunológia területe forradalmi változásokon ment keresztül az elmúlt évtizedekben. Ennek a rengeteg új felfedezésnek az egyik része az idegrendszer és az immunrendszer közötti kapcsolat, egy másik része pedig a két rendszer és a stressz kapcsolata, valamint a kapcsolatok minőségének és stabilitásának potenciálisan védő vagy romboló hatása (lásd Davis, 2013; Richtel, 2019). Bob és John voltak az első tudósok, akik összekötötték és megjósolták az egészséget vagy betegséget, a válást vagy stabilitást, valamint a párkapcsolati boldogságot vagy boldogtalanságot. Ma már más kutatók is hasonló eredményekre jutottak. Rand Conger iowai laboratóriuma, Tom Bradbury laboratóriuma a UCLA-n, valamint Jan Kiecolt-Glaser és férje, Ron Glaser laboratóriuma az Ohiói Állami Egyetemen szintén sikeresen előre jelezte, hogy mely párok fognak stabil, de boldogtalan házasságban élni, és mely párok válnak el végül. A 2. fejezetben ismertetjük Kiecolt-Glaser és Glaser elképesztő felfedezéseit, amelyek feltárják a megbízható előrejelzések mögött meghúzódó biológiai mechanizmusokat.

Dean Ornish is írt az interperszonális közelség és a fizikai egészség közötti kapcsolatról Love and Survival (Szerelem és túlélés) című fontos könyvében. Ornish áttekintette azokat a kutatásokat, amelyek a családok szoros érzelmi kapcsolatának védelmező erejét bizonyították. A Harvardon végzett utánkövetéses vizsgálatban például férfi egyetemi hallgatókat kértek meg arra, hogy írják le a szüleikkel való kapcsolatukat. A válaszokat az alapján pontozták, hogy a szüleikkel való kapcsolatuk hideg és távolságtartó, vagy meleg és elkötelezett. Harmincöt évvel később, amikor ezek a férfiak már középkorúak voltak, a kutatók felmérték a fizikai egészségi állapotukat. Az eredmények drámaiak voltak. Azok a férfiak, akik a szüleiket ridegnek és távolságtartónak jellemezték, középkorúként számos súlyos, krónikus, életveszélyes betegségben szenvedtek, míg azok, akik a szüleiket melegszívűnek és odafigyelőnek jellemezték, középkorúként általában egészségesek voltak. Ezek az eredmények természetesen nem jelentenek ok-okozati összefüggést, de nagyon érdekesek. És természetesen a Harvardon tanuló diákok egy válogatott csoportot alkotnak, de a kutatást később kiterjesztették a nőkre és a bostoni munkásosztálybeli családok gyermekeire is. Az általános előrejelzési eredmények itt is igaznak bizonyultak, és az előrejelzések részeként egy erőteljes genetikai tényezőre is fény derült. Lásd még Wilkinson és Pickett kiváló 2019-es könyvét, melynek címe The Inner Level.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License