Tartalomjegyzék

Húsz évvel korábban

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

A szerző eddig megjelent könyvei:

Sue Dylen

KAHLO

A rosszfiú

Sue Dylen: Kahlo – A rosszfiú

©Sue Dylen

Szerkesztette: Nádasi Krisz

http://www.krisznadasiwrites.hu/

Borítóterv: Ashley Redwood

A szerző facebook oldala:

www.facebook.com/Sue-Dylen-oldala

ePUB – ISBN 978-615-5956-02-7

Mobi – ISBN 978-615-5956-03-4

Bakháza, 2019

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen részlete sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes, írásbeli engedélye nélkül.

Anyukának, aki megszerettette velem a könyveket

A könyv minden részlete és szereplője a képzelet szüleménye. Bármilyen egyezés a véletlen műve csupán.

Húsz évvel korábban

Halálra vagyok rémülve.

Tudom, hogy apám egy idióta, egy kegyetlen ember, aki bármire képes, de azt még én sem hiszem, hogy a saját fiával is megtenne bármit, amit az érdeke és a beteg elméje kíván.

Pedig most éppen ez történik.

– Azt mondtam, hogy öld meg! – üvölt rám magából kikelve.

Az apám – vagyis La Barón, ahogy mindenki ismeri Kolumbiában – szeme vérben forog a dühtől, ráncai elmélyültek és izzadságcseppek gyöngyöznek a homlokán. Úgy fújtat, mint egy vérengző vadállat, idegesen szippant bele a szivarjába, majd a hamut nemes egyszerűséggel a földre pöccinti.

Egyszerűen minden porcikám remeg a félelemtől. Tízéves korom óta tudok bánni a fegyverekkel, de korábban kizárólag céltáblákra és állatokra lőttem. Nem hiszem el, hogy apám valóban azt kívánja, öljek embert, ráadásul Adolfót… Az öregember a dolgozószoba közepén térdel előttem, tekintete rám szegeződik, én meg reszkető kézzel tartom felé a pisztolyomat. Izzik a levegő; nem csupán meleg van, de még a félelmem izzadságának a szagát is érzem. Kizárólag arra tudok gondolni, hogy az öreg szolgáló szemében mennyi félelem és nyugalom csillog egyszerre. Barna bőrére mély ráncokat rajzolt már az élet, amin nem is csodálkozom, hiszen egy véreskezű drogbáró mellett élte le egész életét. Születésem óta ismerem az öreget, mindig hűen szolgálta az apámat, elképzelhetetlen, hogy spicli lenne, ahogy La Barón állítja.

Mégsem értem a fekete mandulaszemekből áradó nyugalmat.

– Mekkora egy puhány pondrót neveltem! – üvölt fel apám újra. – Ölnöd kell, vagy te halsz meg! Az élet így működik! Hát nem érted?!

Fenyegetően közelít felém, a gyomrom apró gombóccá zsugorodik. Annak ellenére, hogy tizennégy éves vagyok, már egy fejjel magasabbra nőttem nála, talán le tudnám győzni, talán őt kellene lelőnöm…

– Megteszed végre? – suttogja az arcomba. Na, ez sokkal félelmetesebb, mint a kiabálás. Apám sohasem suttog, kizárólag akkor, ha a türelme véget ért. Minden embere és velem együtt az egész család fejvesztve menekül, amikor halkan ejti ki a szavakat. De most nem menekülhetek sehová, ugyanis apám fejébe vette, hogy itt az ideje megtanulnom ölni. Ha nem teszem meg, gondolkodás nélkül kinyír engem is, Adolfóval együtt.

Esdeklően nézek Santiagóra, aki az ajtóban áll, noha nagyon jól tudom, hogy apám legfőbb bizalmasa és barátja, nem fog nekem segíteni soha. Szinte egykedvűen bámulja az eseményeket, esze ágában sincs beleavatkozni. Megint csak Adolfo szemében keresem a választ, miközben egy izzadságcsepp szalad végig az arcomon. Az öregember szeme biztat. Azt közvetíti: Tedd meg! Azt akarja, hogy öljem meg? Továbbra is hezitálok, mert eszembe jut az Adolfóval kapcsolatos ezernyi emlékem.

Hirtelen hatalmas ütés éri az arcomat. Hangos reccsenést hallok, gondolom, egy fogam tört ki. A padlóra kerülök, és egy pillanatig csak ott fekszem, tehetetlenül. Adolfo fájdalmas arckifejezéssel becsukja a szemét, mintha őt ütötte volna meg apám. Santiago ugyanúgy érzelmektől mentesen ácsorog, ahogy eddig is, a legkevésbé sem érdekli, hogy az öreg valóban besúgta-e a főnökét. Ha La Barón meg akar ölni valakit, akkor úgysem lehet másképp: Adolfónak meg kell halnia!

– Te tényleg nem érted? Ha nem nyírod ki a mocskos árulót, akkor a saját kezemmel végzek veled is!

Apám szája szinte habzik a dühtől, belém rúg egyet, hogy noszogasson. Nehezen, de feltápászkodom, újra remegő kezeimbe veszem a fegyvert. Szemernyi kétségem sincs afelől, hogy megöli ő, ha én nem teszem meg. Akkurátusan megtörlöm a véres számat. Adolfo szemében most könyörgést látok; már nem az életéért, hanem a haláláért könyörög. Azt is látni vélem, hogy alig észrevehetően igent biccent a fejével.

Mutatóujjamat a ravaszra helyezem, majd célzok. Mindig gyorsan és pontosan lövök – mindenki tudja Caliban, hogy La Barón fia valódi mesterlövész. Amint elhatározom, hogy megteszem, a külvilág megszűnik, azt sem érzékelem, mennyire fáj az arcom, hogy az állkapcsom lüktet. Arra gondolok, hogy soha egyetlen állatot sem hagytam szenvedni, amit meglőttem, és Adolfo esetében tulajdonképpen ezt kell tennem: meg kell mentenem egy sanyarúbb fájdalomtól.

Pontosan a szemei közé célzok. Az ujjaim önálló életre kelnek a fegyveren, és abban a végtelenségig csöndes másodpercben eldördül a pisztoly. A füleimben visszhangzik a dörrenés, percekig nem hallok még semmi mást, csak a Berettám éles hangját. Orromat csípi a semmihez sem hasonlítható, égett puskapor szaga.

Az öreg Adolfo élettelenül hever a földön, én pedig továbbra is képtelen vagyok levenni róla a szemem.

Most hiszek igazán a mennyországban.

– Látod, milyen egyszerű, fiam? – Apám büszkén vállba vereget. Selymes a hangja, így csak velem szokott beszélni.

Hirtelen felfordul a gyomrom, ki kell rohannom a verandára. Még éppen időben érkezem, hogy a korláton áthajolva kiadjak magamból mindent, amit ma ettem. Hallom kiszűrődni apám és Santiago nevetését, és két öklendezés között imádkozom a szentekhez, akihez anyu szokott, hogy Adolfo egy ennél sokkal jobb világba kerüljön.

Miközben apám azon az éjszakán azt hiszi, megtanított embert ölni, én remegő lábakkal, a veranda korlátjába kapaszkodva szentül megfogadom, hogy kizárólag akkor fogok még egyszer emberi életet kioltani, ha valóban a saját életem múlik rajta.

Első fejezet

Amelia

Hangos zsivajjal robog kifelé az udvarra az iskolai előkészítő osztályom. Gyorsan ellenőrzöm a kicsik ruházatát, mert ma különösen szeles és hűvös idő van, bár ez a gyerekeket természetesen egy cseppet sem zavarja, nagy erőkkel rohamozzák meg a hátsó udvaron álló játszóteret. Mosolyogva sietek az apróságok után, mert hamarosan bíráskodnom kell majd a négy hintánál, igazságosan beosztani őket a lurkók között.

– Miss Watson! Jan megint csúnyát mondott a hajamra!

George nyafogva közeledik felém. Szomorúan görbíti le száját, nem áll messze a keserves sírástól. Lángoló vörös haja miatt sokszor kerül célkeresztbe felvágott nyelvű Jan barátjánál. Fura kapcsolat az övék, tüzes viták tarkítják elválaszthatatlan barátságukat.

– Jan! Ha még egyszer George csodaszép haját csúfolod, sajnos kénytelen leszek beküldeni téged a büntetősarokba. Mert a szabályaink között szerepel az is, hogy nem gúnyoljuk ki egymást!

Nem szükséges megemelnem a hangom, mert a gyerekek alapvetően tisztelettudók és szófogadók. Jan lehajtott fejjel kullog el a mászófalhoz, pár napig biztosan nem lesz kedve a barátja haját kritizálni.

– Nekem nagyon tetszik a hajad, George! Csodálatos és különleges hajszínnel áldott meg az ég, legyél rá büszke! – Kedvesen megborzolom hullámos fürtjeit, amit kis tanítványom vidám mosollyal hálál meg.

A hintákat közben négy lány elfoglalta, a többiek türelmetlenül toporognak körülöttük, nyugtalanul várnak rám, igazságot kell tennem, mielőtt kialakul egy parázs vita. Nana Kahlóra pillantok: csak ő áll türelmesen, a többiek már alkudoznak.

Közösen kialakítunk két négyfős csoportot, akik majd váltják egymást a hintában. Ezzel minden érintett elégedett, így leülök a közeli padra. Fázósan húzom össze magamon a bélelt kardigánt; még nem érkezett meg a nyár Alaszkába. A Lazy Mountain folyton havas hegycsúcsait sűrű felhő veszi körül, nem sok jót ígérve. A szél már feltehetően az eső közeledtét jelzi.

A fiúk közben felmásztak a legmagasabb mászókára, a legtetején trécselnek. Hangosan dobogó szívvel figyelem őket, mert szerintem túlságosan magas a hatéveseimnek. Kizárólag akkor nyugszom meg, amikor mindnyájan épségben leugranak az utolsó lépcsőfokról.

Ránézek a karórámra; elmúlt négy óra. A szülők sorban érkeznek gyermekeikért, minden anyukához intézek néhány kedves és dicsérő szót csemetéjével kapcsolatban. Nem esik nehezemre és őszinte vagyok, hiszen fantasztikus kis csapat van idén is a felügyeletem alatt. Fél óra játék után már csak Nana és George marad velem, kettesben, nagy egyetértésben hintáznak. Ezt felettébb furcsának találom, mivel Maria, a kislány nevelőnője, sosem késik. Minden nap az elsők között viszi el Nanát.

– Miss Watson?

Egy nagyon mély, leheletnyi akcentussal fűszerezett hang szólal meg a hátam mögött.

Ijedtemben ösztönösen ugrok egyet, majd azzal a lendülettel egy férfi mellkasnak esem. Az ismeretlen azonnal elkapja a karomat, de ez nem ment meg attól, hogy arcommal a vállához préselődjek. Az orromat üde, fűszeres illat csapja meg.

A százhetven centimmel nem számítok alacsony nőnek, de még így is jócskán fel kell emelnem a fejem, hogy az idegen arcába nézzek.

– Elnézést, nem akartam megijeszteni! – dörmögi a férfi, és tekintetét a szemembe fúrja, miközben stabilan talpra állít.

– Semmi baj, én… Igen, én vagyok… vagyis Amelia Watson vagyok – hebegem zavartan, de mielőtt bármi mást mondhatnék, Nana fejvesztve rohanni kezd felénk.

– Apa!

Amikor mellénk ér, azonnal a férfi nyakába ugrik, a pasas pedig megpördíti tengelye körül az örömmámorban úszó kislányt.

– Szia, drágaságom!

Döbbent csöndben nézem őket, próbálok nyugalmat erőltetni magamra, mert a szívem hevesen kalapál. Megijesztett ez a férfi. Kezemet a szívemre szorítom, miközben Nana kitörő örömmel csimpaszkodik a nem mindennapi pasas nyakába. Sosem láttam még ennyire boldognak, tisztán tükröződik a szeretet az arcán… ami azt illeti, a férfién is. Ekkor George szalad hozzám, elbúcsúzik, mert megérkezett az anyukája.

– Viszlát, Miss Watson! – köszön el a férfi is, Nanával az ölében.

Ijedten iramodok utánuk.

– Várjon!

– Igen?

– Maria, vagyis Mrs. Perez nem szólt róla, hogy nem ő jön ma Nanáért. Nem engedhetem el csak úgy a kislányt, azt sem tudom, maga kicsoda.

– Lazaro Kahlo vagyok, Nana apukája – közli szúrós szemekkel az idegen, amitől még a tarkómon is feláll a szőr.

– És Maria nem jött?

– Nem – válaszolja röviden és dühösen.

Tanácstalanul bámulom őket, nem tudom, mitévő legyek. Mindkettőjük szeme világít a már-már hihetetlen kékségtől, a fekete hajukkal borzasztó erős kontrasztot képezve. Le sem tagadhatnák a rokoni szálakat, nyilvánvalóan ismerik egymást, ráadásul Nanát sem akarom megijeszteni azzal, hogy megkérdőjelezem az apukája személyét. Mégsem engedhetem el csak úgy, egy idegen férfival, akit eddig sosem láttam! Kínos csend telepszik hármunk közé, amíg én azon kattogok, mit kezdjek ezzel a helyzettel.

– Mutassak estleg egy igazolványt? – kérdezi cseppet sem leplezett gúnnyal a pasas.

A vonakodásom elég nyilvánvaló. Vélhetően viccnek szánta a kérdést, de én várakozón nézek rá.

– Azt megköszönném! – felelem bátran, pedig újra hevesebben ver a szívem. Azt hiszem, ezúttal a félelemtől, mert Mr. Kahlo iszonyú haragos tekintettel mered rám.

Mégis, lerakja a lányát és a zakója zsebéből kapkodva előveszi az útlevelét. Kinyitja, éppen ott, ahol a név és a fénykép szerepel. Nem amerikai útlevél. Kolumbiai. Valamiért meg voltam róla győződve, hogy a kislány mexikói, de ezek szerint tévedtem.

– Megfelel? – kérdi a férfi maró éllel a hangjában.

– Igen, köszönöm! – válaszolom meghunyászkodva, noha így sem lettem teljesen meggyőzve.

Nana egy éve tanítványom, de még soha senki más nem jött érte és hozta iskolába, csakis Maria. Mivel se merszem, se okom tovább akadékoskodni, el kell engednem a kislányt. Mást nem tehetek. Sietve köszönök el tőlük, majd szapora léptekkel visszamegyek a tanterembe. A szokatlan esemény még órákkal később is a hatása alatt tart.

>>>

Mivel csupán három hét van hátra az idei tanévből, délután még készülnöm kell az évzáró műsorra. A termünkben összeállítok néhány bábot és előkészítem azokat a kellékeket, amelyekkel a hétfői foglalkozáson a tanítványaimmal közösen alkotjuk meg a díszletünket. Nem sietek haza ma sem, hiszen csak az üres lakás vár otthon, hat óra is elmúlik, mire kilépek az iskola kapuján. Mindössze öt sarokra lakom, ami körülbelül másfél kilométer. Ezt az utat minden nap gyalogszerrel teszem meg. Nincs is most más választásom, mivel autóm nincs, az utolsó iskolabusz pedig már rég elment.

– Hé, Lia! – kiabál utánam a kedvenc kolléganőm és egyben az egyetlen barátnőm. – Várj már meg!

Daisy lihegve ér utol, tűzpiros magassarkú cipőben tipeg, amit elég feltűnő, piros és fehér pöttyös ballonkabátjával, illetve kék harisnyával egészített ma ki. Kétségtelenül ő a legszínesebb egyéniség Palmerben, és nem csak az öltözködése miatt.

– Sokáig maradtál ma, valami gond van? – kérdi, miközben belém karol és a parkoló felé sétálunk.

– Nincs semmi, csak készültem az évzáró ünnepségre. – Csacsogok neki egy keveset a műsorról, aztán némi hallgatás után hozzáteszem: – Ellenben történt egy furcsa dolog ma délután.

– Micsoda? – kérdi Daisy őszinte érdeklődéssel felém fordulva. Imád pletykálni, szeret mindenről tudni.

– Nanáért ma az édesapja jött, akit még sosem láttam. Maria nem is szólt reggel, nem szívesen engedtem el egy idegennel.

– A dél-amerikai kislány?

Bólintok, mire ő nagy levegőt vesz és már sorolja is, mit tud a családról.

– Azt hallottam, hogy az anyukája nem él velük, a szóbeszéd szerint halott. Az apukája meg egy tehetős üzletember… Jól nézett ki? – Nem várja meg a választ, azonnal folytatja. – A pasit még sohasem láttam, mert folyton úton van. Egyébként is ritka jelenség nálunk Palmerben az igazán tehetős ember. Milyen volt?

– Nem túl barátságos – felelem vállat vonva, nem árulom el Daisynek, hogy Mr. Kahlo nem csak tehetős, de igen lehengerlő külsővel is rendelkezik. – Tudod, Nana gyakran szomorú és szemmel láthatóan magányos is. Az iskolában ugyan barátkozik, mégis olyan, mint egy kis felnőtt. Fura.

– Hát azt nem tudom, de a titokzatos idegent szívesen megnéztem volna. Kár, hogy lemaradtam róla. – Elérünk a barátnőm kocsijához. – Hazavigyelek?

– Nem, köszi! Kell ennyi mozgás!

– Már így is olyan vékony vagy, hogy tűbe lehetne fűzni! – harsogja, miközben beszáll az autóba.

Nevetve integetek neki, ő meg hangos kürtöléssel kanyarodik ki az útra. A fejemet ingatom. Kettőnk barátsága meglehetősen szokatlan, hiszen különbözőbbek már nem is lehetnénk. Daisy teltkarcsú alakját mindig divatos, de még annál is színesebb ruházat fedi, ellenben én a vékony alakomra egyszínű, egyszerű ruhákat választok. Halk szavú és visszahúzódó vagyok, Daisy pedig az a típus, aki minden helyzetben a társaság középpontja. Fergeteges humora van.

Lassan lépdelve indulok hazafelé. Borús, szomorkás idő van, nagyon várom már, hogy a rövid alaszkai nyár végre beköszöntsön. Fázósan húzom szorosabbra magamon a vastag kardigánt, de így is beszökik alá a szél. Hazafelé menet be kell ugranom még a zöldségeshez néhány apróságért a vacsorához, így egy utcával előbb fordulok be, mint amerre lakom. Pár ismerőssel összefutok a pékség előtt, akik köszönnek és a hogylétem felől érdeklődnek – ebben a kisvárosban mindenki ismer mindenkit. A nevelőszüleim egész életükben itt éltek, ahogy az ő szüleik is, így aztán a zöldséges, a fodrász és az autószerelő is pontosan tudja, hogy ki az az Amelia Watson. Eleinte ez nagyon zavart, én voltam „az a szerencsétlen félárva, akit Hope és Don magához vett”. Aztán idővel természetessé vált számomra az itteni életmód is, úgy, mint a hideg időjárás, a várost körülölelő hegyek látványa, a tiszta levegő. Önmagamhoz képest az embereket is megkedveltem, annak ellenére, hogy nagyon szeretik a szaftos pletykákat. De mindenki tisztességes és szerény életet él, keményen megdolgoznak mindenért.

Megveszem a salátámhoz és a holnapi turmixomhoz való gyümölcsöket és zöldségeket, és igyekszem rövidre fogni a beszélgetést a jókedvű, kerek Mrs. Fraserrel, szeretnék már végre otthon lenni. Szerencsére már csak két sarok választ el kis házikómtól, bár amíg a zöldségessel beszélgettem, eleredt az eső is; apró szemekben, de sűrűn csepereg, én pedig még szaporábbra veszem lépteimet, mert az esernyőmet otthon felejtettem. Miközben a zápor miatt lehajtott fejjel baktatok a járdán, elsötétített ablakú terepjáró áll meg mellettem. Kinyílik a hátsó ajtó, ami mögött legnagyobb meglepetésemre Lazaro Kahlo ül.

– Jó estét, Miss Watson!

Hangja mély és reszelős.

– Jó estét! Valami baj van? – kérdem bizonytalanul.

Megszólal a fejemben a vészcsengő.

Biztosan Nanával történt valami!

– Úgy is mondhatjuk – feleli, de teljesen higgadt marad. – Megtenné, hogy beszáll?

– Én… nem, ne haragudjon, de tényleg nem ismerem magát – habogok. Kétségbeesve kémlelem körbe a környéket, de az utca teljesen üres.

– Pablo! – vakkantja Mr. Kahlo.

Egy, a húszas évei közepén járó fiatal férfi pattan ki a vezetőülésből, és mire egyet pislogok, már szorosan mögöttem áll.

– Szálljon be, kérem, Miss Watson! Nem esik bántódása, ígérem! – próbál meggyőzni szép szóval Kahlo. – Feltétlenül beszélnem kell magával!

– Nem! – nyögöm ki remegő hangon újra. – Szálljon ki, ha mondani akar valamit!

Mr. Kahlo szeme először fenyegetően megvillan, amitől majdnem összecsinálom magam, de végül kelletlenül kiszáll a hátsó ülésről.

– A segítségére van szükségem, de nem beszélhetnénk meg ezt az autóban? – Mérgesen az ég felé mutat. – Így bőrig ázunk mindannyian.

Gondolkodom még egy kicsit, majd mivel nekem sem esik jól a hideg eső, amit a szél az arcomba hord, és végül is ez a pasas tényleg Nana apja, beleegyezően bólintok. Lazaro előre enged, utána ő is mellém huppan.

– Miben segíthetek? – térek a lényegre azonnal. A kocsi túl szűk ennek az erős, magas férfinak. Vagy csak nekem túl kevés a köztünk lévő távolság.

– Azonnal el kell utaznunk a lányommal, és szükségem van egy nevelőnőre Nana mellé.

– Miért, Maria nem tud önökkel utazni? – nyögöm ki az első kérdést, ami eszembe jut, de még legalább két tucatot fel tudnék sorolni.

– Nem… Haza kellett mennie Kolumbiába.

Kahlo várakozva néz rám, fel sem foghatom, hogyan gondolhatja komolyan ezt az egészet.

– De én nem mehetek el sehová, Mr. Kahlo. A munkámat, a házamat nem hagyhatom itt csak úgy.

Gondterhelten masszírozza meg a halántékát, rövid töprengés után újra a szemembe néz.

– Az iskolában tudják helyettesíteni, a háza meg így is, úgy is üresen áll. Kérem!

Kinyitom a számat, de csak némán tátogok, a felháborodástól nem találom a szavakat. Közben Lazaro int a pasasnak, akit az előbb Pablónak hívott. Azonnal tudja a dolgát, beszáll ő is mellénk, így a két férfi teste közé szorulok. Rettenetes félelem szorítja a mellkasomat.

– Engedjenek ki, kérem! – suttogom a rettegéstől elvékonyodott hangon.

– Velünk kell jönnie, Miss Watson! Tényleg nagy szükségem van most magára.

Ellököm a fiatal férfi karját, az ajtókilincs felé nyúlok, de Pablo nem enged. A dulakodásban elejtem a kezemben szorongatott zacskót; hallom a benne lévő almák és paradicsomok tompa puffanását, úgy gurulnak szét az autóban, mint valami vidám kislabdák. Sikítok, de Pablo szorosan befogja a számat egy kendővel. Édes, émelyítő illat lepi el az orromat. Az egész művelet nem tarthat tovább öt másodpercnél, elképzelem magunkat kívülről, ahogy Palmer egyetlen lakosa sem veszi észre a sötét terepjárót, meg hogy éppen elrabolják az egyik előkészítős tanárt. Sikítani vágyás és sírás felváltva fojtogatja a torkomat.

– Később… mindent… elmagyarázok… Velünk… kell… jönnie – hallom Mr. Kahlo hangját valahonnan távolról.

– Nem megyek sehova – motyogom erőtlenül.

Már nem is ellenkezem, úgyis erősebbek nálam, én pedig meg sem tudok mozdulni. Erőtlen sikolyom egy kismacska nyávogásává szelídül, majd egyik pillanatról a másikra mély, pihentető álomba szenderülök. Az utolsó emlékem az, ahogy félre csuklik a fejem, egyenesen Lazaro Kahlo mellkasára.

>>>

Lazaro

Begördülünk a Palmer melletti kis repülőtérre a lesötétített GMC-vel. A gép már útra készen vár minket. Helyes! Minden perc számít. Sietve, elsőként szállok ki az autóból. Rohadtul ideges vagyok, mert nem elég ez az egész, még az idióta kis tanárnő is szarozik. Mi a faszt nem lehet megérteni azon, hogy nevelőnőre van szükségem? Bassza meg, még soha nem kértem soha senkit ennyire szépen semmire! Ráadásul a hajának illata teljesen belemászott az agyamba. Képtelen vagyok szabadulni tőle, hiába vakargatom egyfolytában az orromat.

A másik autóhoz tartok, szapora léptekkel haladok, mert nem akarom, hogy Nana meglássa a tanítóját, amíg az le nem higgad. Mielőtt odaérek, Santiago, az apósom száll ki a kocsiból, karjában a lányommal, nekem meg összeszorul a szívem – mint mindig –, amikor meglátom az ártatlan kis arcát. A szemét tőlem örökölte, de épp olyan gyönyörű, hullámos fekete haja van, mint az anyukájának volt…

– Tényleg nyaralni megyünk, apuci? – kiált Nana örömmel a nagyapja öléből.

Santiago arca megelevenedik, és én most is elámulok ezen – rajta soha nem látszik semmilyen érzelem, kivéve, amikor az unokájáról van szó. Olyankor széles mosoly telepszik cserzett, ráncos arcára; szerintem Nana az egyetlen ember, akit szeret.

– Igen, szépségem! – felelem a lányomnak.

Nana átbújik az én ölembe, és ott folytatja az ugrándozást, ficánkolva lelkendezik, amíg fel nem érek vele a gépre. Érzem, ahogy elégedett vigyor terül szét az arcomon – be kell látnom, ez az én esetemben is baromi ritka. Nana valódi boldogsággombóc, örömet csempész sivár életem minden együtt töltött percébe.

A repülő hátsó részében lévő hálókabinba viszem; ő itt fog utazni.

– Maradj itt nagypapával! Ő majd mond neked egy szép esti mesét!

– De még nem is vacsoráztam! – feleli Nana határozottan. – Hol van Maria?

– Maria nem tudott velünk jönni. Szólok a légiutaskísérőnek, hogy hozzon be neked ennivalót. Utána pedig aludj szépen, kicsikém! Akkor gyorsabban elrepül az idő is, meglásd!

Puszikat nyomok fekete hajára, de a gyomromat kurvára fájdalmas görcs szorítja össze. Fogalmam sincs, hogyan fogom elmondani a lányomnak, hogy a nevelőnőt, aki a születése óta gondját viseli, sosem látja többé. Az a szarházi Garro!

Megérkezik Santiago is, én pedig csöndesen távozom, magukra hagyva őket. Kifelé menet szólok az egyik bárgyú vigyorú nőnek, hogy vigyen vacsorát és mézes tejet a kabinba.

Pablo éppen a tátott szájjal alvó Miss Watsont cipeli fel karjaiban a repülőre. A lépcsőnél átveszem tőle a tanárnőt – a csaj meglepően könnyű, ráadásul olyan vékony, hogy nem is értem, eddig miért nem fújta el a szél. És ő próbált ütögetni a kocsiban? Elröhögöm magam, de csak kínomban.

Lefektetem az utastér közepén levő kanapéra. A tanító néni igen fázós lehet, mert egy fakó garbó lapul a meleg kardigán és a vastag kendő alatt. Lehet, hogy jó ötlet lenne betakarni – káromkodom egyet, aztán kihúzok a fejünk feletti bokszból egy plédet és ráterítem.

Amíg a tanárnő alszik, végig kell gondolnom, mit mondjak neki, hogyan győzzem meg. Muszáj volt gyorsan döntenem, kellett valaki Nana mellé, nekem meg nem volt más választásom azok után, ami Mariával történt.

A többiek is felszállnak a csomagokkal.

– Készen állunk az indulásra – szól Pablo, én meg biccentek.

A steward bezárja a lépcsőt, a pilóta pedig kéri, hogy foglaljunk helyet és csatoljuk be a biztonsági övet. Pablóval és Manuellel szemben ülök le. Fortyog bennem az elfojtott düh és a mérhetetlen aggodalom.

– A hullák? – kérdem.

A két férfi egyszerre bólint.

– Senki nem fog rájuk találni – válaszolja Manuel. – Mariát és a két testőrt pedig hazaszállíttattuk a családjuknak. A ház tiszta, nincs semmi nyoma annak, ami történt.

Tudja, hogy ez lett volna következő kérdésem, így próbál jó pontot szerezni nálam. A fiatal Manuel Pablóhoz hasonlóan huszonnégy-öt éves lehet, és az egyik legfegyelmezettebb, leghűségesebb katonám a Kahlo klánban. Tisztában vagyok vele, hogy bármit megtenne értem, most mégis viszket a tenyerem, hogy kinyírjam őt is, Pablót is, itt a helyszínen.

– Hívjátok fel Titót hangosítsátok ki! – adom ki az utasítást. Nem akarom, hogy Tito kimaradjon a szidalmazásból, csak mert ő Kolumbiában maradt.

A gép már felemelkedett, ügyes manőverrel kanyarodik a Bering-tenger felett Seattle irányába.

– Nem telefonálhatunk most Titónak.

Manuel óvatosan mondja ki ezt az alapvető tényt. Én is tudom, de nem érdekel különösebben.

– Hogyan fordulhatott elő, hogy Garro emberei előbb értek ide? De legfőképpen az, hogy bejutottak a házamba? A rohadt életbe! Alaszkáig költöztettem a lányomat, hogy ne találjanak rá. Bassza meg! – rávágok az asztalra, mert ha nem teszem, elkezdem ütni ezt a két hülyét.

– A kérdés nem költői, hanem pontos választ várok rá – szűröm ki a fogaim között.

– Nem tudjuk.

Pablo a bátrabb, ő meri kimondani; talán jobb is így, mert őt nem verem félholtra, hiszen olyan, mintha a másik felem lenne. Manuelt valószínűleg agyonütöttem volna ugyanezért a mondatért.

– Azt tudjátok, ugye, hogy ha Nana otthon lett volna, akkor most halott lenne! Vagy esetleg elrabolták volna, hogy zsaroljanak vele – sziszegem. – Az az egyetlen célom ebben a szaros életben, hogy a lányomnak ne essen semmi baja, ti meg elcsesztétek.

– Igen, tudjuk – mentegetőzik Pablo, de én azonnal felemelem a kezem.

– Az volt a parancsom, hogy ha egyetlen ember is beteszi a lábát Alaszkába, aki a Garro klán tagja, illetve az is elég, ha mexikói, tudni akarom! Ezt sem voltatok képesek teljesíteni!

Ezúttal nem érkezik válasz, mindkét férfi lehajtott fejjel mered a cipőjére. Nincs az a pénz vagy drogügylet, amivel ekkora hibát tudtak volna elkövetni, mivel rajtam kívül csak hét ember tud Nana létezéséről, senki mást nem lehet hibáztatni, csak őket. Pablót és Manuelt az a nyilvánvaló tény fojtogatja, hogy közülük valaki besúgó lett, másképpen nem juthatott Garro tudomására a lányom létezése és pontos lakhelye.

– Egyszerűen nem akarom elhinni, hogy valaki ennyire rútul elárult! Ha Nana egyetlen haja szála is meggörbül, vagy még egyszer ennyire közel kerül hozzám Salvador bármelyik embere, kinyírlak titeket – közlöm velük.

Manuel és Pablo most sem felelnek semmit, hiszen jól tudják, hogy nem viccelek és nem is üres fenyegetés mindez. Valódi szimbiózisban élek a leghűségesebb, közvetlenül alattam dolgozó négy emberemmel, de még az ő életüket is szemrebbenés nélkül oltom ki, ha a lányomról van szó.

– Még reménykedem abban, hogy nem egy belső ember köpött Salvadornak. De ez egyre kevésbé elképzelhető. Bárki is volt, ezt nem fogja megúszni. Kérem Miss Watson telefonját! – nyújtom Pablo felé a tenyeremet. – Kódolva van?

– Nincs.

– Mennyire elővigyázatlanok ezek a fiatal amerikaiak – dünnyögöm. – Ha megérkeztünk, felhívjuk Titót és Alvarezt. Folytatjuk még ezt a beszélgetést.

Látom, ahogy Pablo és Manuel megkönnyebbülten konstatálják, hogy – ugyan nem végleg, de egyelőre – túlestek a számonkérésen. Félnek tőlem, tudom. De azzal is tisztában vagyok, hogy a félelmüknél a tiszteletük még sokkal nagyobb.

>>>

Akkurátusan átnézem Amelia Watson mobilját. Meg kell ismernem és a lehető legtöbb információra van szükségem róla. Átfutom a tárolt e-maileket, telefonhívásokat és a közösségi médiában szereplő profilját is. Meglepődve veszem tudomásul, milyen visszafogott és szerény életet él, a barátnőjén és egy távoli nagynénin kívül senkivel sem tartja a kapcsolatot. Nincsenek pasik, bulik, pletykálások, mint a korabeli amerikai nőknél szokás. Persze ez baromi hasznos most nekem, udvarló híján sokkal könnyebb a dolgom, mert a szerelmének nehezebb lenne megmagyarázni, miért tűnik el hirtelen.

Mire Miss Watson életének átvizsgálásával végzek, olyan kép körvonalazódik bennem róla, ami csak alátámasztja a döntésemet, hogy Nana nevelőjeként mellettünk a helye. Kikeresem újra a főnöke nevét, találok is néhány korábbi e-mailt, ami alapján megírok neki a tanárnő nevében egy fertőző betegségről szóló hazugságot. Majd Tito továbbítja, ha készít valami klónt a tanárnő telefonjára – fogalmam sincs, mi a szar az, de nem is érdekel. Legtöbbször nem is értem, amit az a számítógépes zseni dumál, de pont ezért fizetem. A lényeg, hogy életjelet kell adnom Miss Watson helyett, hogy ne fogjanak gyanút a kollégái és ismerősei. Ez az üzenet egy ideig távol tart mindenkit, végtére is csak annyi időre van szükségem, amíg a kis tanárnő igent mond nekünk. A helyzet súlyossága miatt, életemben először, nem tudok hosszabb távra tervezni negyvennyolc óránál.

Visszadobom Pablónak a mobilt.

– Beletettétek a követőt? – kérdezem a két megszeppent balekot.

– Igen, és Tito a klónozást is elintézte. Ha fel akar valakit hívni, az nála fog csörögni, illetve az is, ha őt hívják, vagyis kizárólag rajta keresztül működik a mobil.

– Oké, köszönöm! – morgom.

– Nincs mit! – feleli Pablo, és bűnbánóan hajtja le újra a fejét.

– Hogy baszhattátok el ennyire? – mondom halkan, a fejemet ingatva. Nehezebb most higgadtnak maradnom, mint bármikor. – Már tudhatnátok, hogy szeretek szigorúan felállított rendszerben és következetes szabályok szerint élni, csak így működöm hatékonyan. Ez az életben maradásunk kulcsa. Mindannyiunké, a tiétek is. Ez mentette meg a ti szaros életeteket is már jó néhányszor. Nem fér bele akkora hiba, amit most elkövettetek.

A gondolattól is elönt a keserű epe. A lányomnak elérhetetlennek kellett volna maradnia!

– Aludjatok! – vakkantom oda nekik.

Gyakorlatilag negyvennyolc órája nem pihentünk – amióta fülest kaptunk az egyik besúgónktól. Manuel azonnal becsukja a szemét, szerintem egy gépfegyver kattogása mellett is képes lenne elaludni, de Pablo mereven bámul engem, ő is éppen olyan pipa, mint én.

– Ma már nem sokat tudunk tenni, de holnap szükségem lesz rád! – mordulok rá, majd egy dühös sóhajjal beállítom okosórámon az ébresztőt. Nekem is muszáj aludnom négy órát; ennyi nagyjából az alvásigényem, nem akarok több időt elfecsérelni pihenésre. De képtelen vagyok megnyugodni, hol a szemét Salvador Garro körül forognak a gondolataim, hol Nana ártatlan arca jelenik meg a lelki szemeim előtt, a cuki kis pofija, hallom vékony hangját, ahogy apának szólít.

Képtelen vagyok szabadulni a bűntudattól, hogy kis híján elkapták őt.

Ráadásul kétségtelenül felfordul az élete, mert amíg el nem rendezek mindent, nem térhetünk vissza az Államokba.

– A picsába! – motyogok dühösen, és kinyitom a szemem.

– Nem tudsz aludni? – riad fel Pablo.

Megrázom a fejem és Manuel hortyogását figyelem.

– Ki fogom deríteni, hogy ki köpött! – mondja határozottan Pablo.

– Ezt el is várom! – vágom rá. – Nem voltam ekkora szarban tíz éve.

– El fogjuk intézni, Garro többé nem árthat neked! – mondja teljes meggyőződéssel Pablo.

– Ebben ne legyél annyira biztos!

Újra lehunyom a szemem. A haragom ellenére a fáradság győz felettem és elalszom. Több, mint négyórás út után landolunk Seattle közelében, egy kisebb repülőtéren. Manuel beszél a pilótával, aki szerint mindössze negyven percet tartózkodunk a földön – ennyi idő kell, hogy megtankolják a gépet.

– Beszéltél Titóval? – kérdem Pablót, amikor visszaül velem szembe.

– Igen.

– Tudja már, ki az áruló patkány?

– Nem – suttogja Pablo.

– A rohadt életbe! Addig egy nyugodt pillanatom se lehet, amíg nem tudom, ki árult el – felelem.

Kávét kérek a személyzettől, majd gyorsan elmerülök a laptopomban. Kihasználom ezt az időt, amíg újra fel nem szállunk, hiszen utána New Yorkig meg sem állunk, szorít az idő. Látom, hogy Tito szinte óránként informált e-mailben. Begépelem az utasításaimat.

– Senkinek nem tűnhet fel, hogy elutaztam – közlöm a velem szemben ülő Pablóval.

– Emiatt ne aggódj! Egyébként sem szoktak látni téged.

– Ja, az a kurva birtok az én kibaszott börtönöm. Hiszen az a megtiszteltetés ért, hogy onnan irányíthatom az egész szervezetet. Remélem, apám forog a sírjában! De jelen pillanatban ez sem érdekel. Most az a legfontosabb, hogy Tito megtalálja a téglát.

Elgondolkodom. Abban biztos vagyok, hogy nem Pablo dobott fel minket, de Tito és Manuel sem lehetett. Rajtuk kívül Alvarez tudott még Nana lakhelyéről, azonban róla sem tudom elhinni, hogy Garrónak súgna. Ezekre az emberekre rá merném bízni az életem… Sőt! Ezt teszem gyakorlatilag minden egyes nap. Teljességgel lehetetlen, hogy elárultak. Maria nem lehetett, anyjaként nevelte a kislányomat, Santiagóról, az apósómról meg még kevésbé tudom elképzelni, hogy veszélybe sodorja annak az egyetlen embernek az életét, aki szeret. Mégis – csak mi heten tudunk Nanáról és a palmeri címről. Hogy derülhetett ki, hol lakik? Talán valamelyik emberemet lehallgatták vagy megzsarolták? Ezt a lehetőséget sem vethetem el.

Miss Watson megmozdul a kanapén, Pablo és én odakapjuk a tekintetünket.

– Az elmúlt fél órában egyre többet ficánkol, felületesebben alszik – állapítom meg.

– Csoda, hogy eddig aludt. Nem is szívott be olyan sok kloroformot – feleli Pablo.

– Nézz már rá, könyörgöm! Jó, ha van ötven kiló. Biztosan kiütötte az a minimális adag is.

Pablo csak megvonja a vállát és az ablak felé fordul. Pár perc múlva Manuel is leül közénk.

– A gép tíz perc múlva indul, főnök – morogja.

Csak bólintok, olvasom tovább Tito leveleit. Aztán felszállunk, felállok és ellenőrzöm a lányomat, illetve a nagyapját. Nana mélyen szundikál – Santiago is –, figyelem őt egy rövid ideig az ajtóból. Szeretem nézni, amikor alszik, mert annyira szép és nyugodt ilyenkor, mint egy kisangyal… Az agyamat és a mellkasomat egyszerre újra elönti a düh és a pánik.

Egy hajszál választotta el attól, hogy az anyukája mellé költözzön a mennyországba!

Ökölbe szorítom a kezem.

Nem ismétlődhet meg az a borzalom, ami Juliettával történt!

>>>

Amelia

Ólomnehéz a szemhéjam, fáradt minden tagom. Lustán nyújtózom egyet. Vajon miért nem csörgött az órám?

Először csak a plafon tűnik ismeretlennek, de amikor oldalra nézek, hirtelen minden eszembe jut.

A fekete terepjáró.

A férfiak.

Nana apja és az az ostoba kérése, hogy legyek Nana nevelője.

Elraboltak!

Felugrom. Egy bőrkanapén fekszem egy kabinszerű szobában, ahol… Lazaro Kahlo ül velem szemben, egy krémszínű bőrfotelben. Feláll, majd felém indul. Ösztönösen hátrébb lépek, mert a köztünk lévő távolság egyre csökken.

– Jó reggelt, Miss Watson! Ne ijedjen meg, minden rendben van.

Hogy lehet ennyire nyugodt és pofátlan? Feláll minden szőrszálam a félelemtől, ő meg azt mondja, minden rendben? Semmi sincs rendben!

– Hol vagyok? – kérdezem kalimpáló szívvel.

– Egy repülőgépen. Rövidesen leszállunk New Yorkban. Kicsit többet aludt, mint amire számítottam, de remélem, kipihente magát.

– Tessék? – suttogom, és hirtelen értelmet nyer a szoba kabinszerűsége, a műanyag falburkolat, a furcsa, lekerekített ablakok.

– Jézusom – nyögök fel, ahogy egy távolabbi ablak mögött megvillan az ég kékje meg alatta a felhők. Azt sem tudom, hogy sírjak vagy ordítsak.

– Üljön át, kérem, az asztalhoz! Hozatok önnek kávét és mindent megbeszélünk.

Nem várja meg a válaszomat, csak hátat fordít nekem, és visszamegy a helyére. A két fickó, akik a kocsiban is ott voltak, azonnal felugranak, majd a gép elejében eltűnnek a látóteremből. Óvatosan állok fel, és úgy közelítek a pasas felé, mintha csak tojásokon lépkednék. Szédülök és rettegek. Nem csak az bénít le, hogy elraboltak – még soha életemben nem ültem repülőgépen.

– Valami baj van? – Lazaro megint feláll és visszajön mellém. – Rosszul van?

Megfogja a könyökömet, segíteni akar, de elrántom a karom és inkább a falnak támaszkodom. Elvergődöm az asztalig és leülök Mr. Kahlóval szemben. Érzem, hogy az arcomon is tükröződik minden érzés, ami bennem motoszkál, hiába is próbálnám leplezni – noha még magam sem tudom, mit is érzek most, annyi minden kavarog bennem. Jó jelnek tartom, hogy még élek. Megmozgatom elgémberedett tagjaimat – de semmim sem fáj, szóval nemigen bánthattak. Csak remélhetem, hogy Nana apja nem valami pszichopata sorozatgyilkos. Basszus, az az útlevél akár hamis is lehet, és lehet, hogy nem Nana apja, csak egy rokon, akit a kislány kedvel és rég nem találkoztak… Mibe keveredtem?

Egy stewardess jelenik meg és letesz mindkettőnk elé egy-egy csésze kávét, majd eltűnik. Veszek pár mély levegőt, és azzal nyugtatom magam, hogy ha a pasas bántani akarna, akkor már megtette volna. A megnyugtató gondolatok ellenére, remeg minden porcikám.

– Mindenekelőtt tudnia kell, Miss Watson, hogy nem áll szándékomban ártani önnek. Sőt! Egy nagyon is jutányos üzletet ajánlok, amennyiben hajlandó velem együttműködni, természetesen az én szabályaim szerint. A segítségére van szükségem… Remélem, számíthatok majd a megértésére is.

– Maga elrabolt engem, most meg üzletet ajánl? – kérdezem bizonytalanul.

Nem merek többet mondani, mert semmit sem értek.

– Sajnos nem volt rá időm, hogy mindent megbeszéljünk, mert azonnal indulnunk kellett. Egyébként sem mondanám, hogy elraboltam, csak kellett önnek némi motiváció. De térjünk a lényegre, mivel hamarosan leszállunk!

Elképesztő, milyen higgadt és kimért, csak tátogok, mint egy partra vetett hal.

– Motiváció? – hebegem.

– A lányomnak új nevelőnőre van szüksége, mivel Mariának haza kellett utaznia Kolumbiába – magyarázza pókerarccal. – Láttam az iskolában, hogy ön kiállt Nanáért és később azt is megtudtam a kislányomtól, hogy nagyon kedveli magát. Égető nagy szükségem van most egy olyan emberre, akit a lányom is elfogad. Nézze… veszélyben volt az élete, haladéktalanul cselekednem kellett, viszont nevelőnőre szüksége van, pénzem meg van elég, szóval... gyakorlatilag bármilyen összeget kifizetnék önnek, ha rövid időre elvállalná Nana tanítását.

Csak bámulom a férfi kék szemét az összevont szemöldöke alatt. Olyan érzés, mintha a legveszélyesebb mélykék óceánt nézném, megfagyok az éles tekintetétől.

– Nem érdekel a pénze! – bukik ki belőlem, és kibuggyan az első könnycseppem; csoda, hogy eddig is vissza tudtam tartani. – És ha valami bajba keveredett, abból meg pláne ki akarok maradni! Nem rabolhat el valakit, csak azért, mert munkaerőre van szüksége – vinnyogom. Kitör belőlem a sírás.

A férfi idegesen felsóhajt.

– Higgye el, nem így toborzom a munkatársaimat, de most a lányom élete veszélyben van. Menekülünk kellett, de azt is beláttam, hogy a testőreimre nem bízhatom rá a kislányomat, különben is most nekünk azzal kell foglalkoznunk, hogy biztonságban legyünk. Szükségem van magára, Nanáról gondoskodnia kell valakinek, aki ért hozzá és a lányomat is ismeri.

Megint kínos csend következik. Nem értem miből gondolja, hogy erre én lennék a legmegfelelőbb személy?

– Hol van az édesanyja? – bököm ki.

– Meghalt – feleli Lazaro röviden. A hangjából ugyan képes száműzni az érzelmeket, de az arca elárulja a fájdalmát.

Szóval Daisy pletykája igaz, tényleg félárva szegény kislány.

Hirtelen megértem az egészet.

– Szóval maga páratlanul gazdag, testőrei vannak, meg – körbemutatok –, magánrepülője, és ha azt gondolja, a lányának nevelőnőre van szüksége, akkor szerez egyet, és csak utána kérdezi meg, vállalja-e – foglalom össze.

A férfi kiegyenesedik ültében.

– Nézze, én nagyon sajnálom, hogy nem volt időnk megbeszélni a részleteket, de gyorsan el kellett hagynunk Palmert, és nekem döntenem kellett. Az volt a kérdés, bevállalom-e, hogy maga esetleg New Yorkban kiszáll és fizethetem a repülőjegyét vissza Alaszkába… vagy sikerül meggyőznöm, hogy tartson velünk. – Mélyen a szemembe néz, gondolom, arra kíváncsi, ugrom-e a lehetőségre, hogy kiszálljak a gépből, de én meg tudni szeretném, mi minden van még a háttérben. Kahlo levegőt vesz és folytatja. – Nézze, nem mondhatom el az egészet, de a lényeg, hogy a lányomon keresztül akar zsarolni néhány üzletember, egy számukra előnytelenül alakult szerződés miatt. Nem kockáztathattam egyetlen percet sem, és ez a megoldás jutott eszembe, mivel a lányom kedveli önt, és nekem ez a legfontosabb. Elkészítettem egy hivatalos munkaszerződést is, hogy meggyőzzem: kizárólag a hozzáértésére van szükségem.

Kahlo egy papírt tolt elém, ami valóban egy frissen kinyomtatott nevelői szerződés. Borzasztóan kettős érzések kavarognak bennem. Sajnálom a kislányt és nem akarom, hogy bármi baja essen. Ugyanakkor magamat is féltem, nem akarok belekeveredni a férfi kétes üzleti ügyeibe.

– Ez valami illegális üzlet, Mr. Kahlo? Mármint nem szokták az üzletemberek csak úgy a vetélytársaikat fenyegetni! A gyerekeiket meg pláne nem.

– Az üzlet nem illegális, Miss Watson. De ezek az emberek igenis mindenre képesek – vágja rá Lazaro szemrebbenés nélkül. – A nagy befektetések mögött hatalmas lobbik és érdekek feszülnek egymásnak. Higgye el, van az a pénz, amiért embert is ölnek.

Halkan felnyögök.

Fogalmam sincs az üzleti világról. Nem is tudom elképzelni, mit jelent azokban a körökben mozogni, ahol a beszélgetőpartnerem jártas, de soha nem voltam jó véleménnyel a gazdagokról, mindig is csak egy fokkal tartottam jobbnak őket a bűnözőknél, és ez az egész ügy, amibe éppen most csöppentem bele, pontosan ezt a véleményemet támasztja alá.

– Rendben! Mondja el a feltételeit, utána én átgondolom, hogy elfogadom-e azokat – jelentem ki tettetett határozottsággal, noha majd összepisilem magam az izgalomtól és a félelemtől. A kávéscsészém után nyúlok és belekortyolok.

Mr. Kahlo lehajtott fejjel mosolyog.

– Azon felül, hogy tanítja és játszik a lányommal, soha nem mondhat neki semmit arról, ön hogyan került ide és miként alkalmaztam. Teljes diszkréciót várok el minden alkalmazottamtól. Az engedélyem nélkül nem mehet sehova a gyerekkel. Önt és a lányomat folyamatosan testőrök fogják őrizni. Ebből nem engedek, muszáj biztonságban tudnom Nanát. Az ő testi épsége és boldogsága mindennél fontosabb nekem, és azt várom, hogy ebben ön is partner legyen. Azt szeretném, hogy felejtse el ezt az incidenst és úgy dolgozzon nekem, mintha állásinterjú alapján vettem volna fel. A fizetése pedig...

Kahlo megnevez egy akkora összeget, hogy levegőt sem kapok; a tanári fizetésemnek pontosan a tízszerese. Ráadásul olyan nyugodt, mély hangon közli, mintha egy gombóc fagylaltot kérne.

Nyelek egy nagyot.

Ha csak ennyit vár el tőlem, akkor ezt teljesíteni tudom, persze csak addig, amíg nem akarok hazamenni. Remeg a kezem; hangosan koccan a csésze, miközben a csészealjra teszem. Elveszem a szerződést, átlapozom az összes oldalt. Valóban egy teljesen átlagos munkaszerződés, a tanári bérhez képest csillagászati fizetéssel, egy titoktartási klauzulával megspékelve. Kihúzom magam, megőrizve a maradék méltóságomat, és a férfi szemébe nézek.

– Oké, elvállalom Nana tanítását. Elfogadom a feltételeit, de nem szeretnék sem a rabszolgája, sem a foglya lenni. Ha bármi inzultus ér, azonnal megyek és értesítem a rendőrséget.

Kahlo elhúzza a száját.

– Értékelem a megjátszott bátorságát, de nálam csak az a járható út, Miss Watson, hogy az alkalmazottjaim száz százalékig lojálisak velem szemben. Megfizetem és méltányolom az embereim munkáját, de az engedetlenséget és a feleselést nem tolerálom. Nem célom önt sem megijeszteni, sem bántani, de akkor együtt kell működnie velem. Higgye el, ez esetben én leszek a legjobb munkaadó a világon. Miss Watson, húsz perce van. New Yorkban átszállunk, addig döntenie kell.

– Várjon még, ez nem ilyen egyszerű! Például szólnom kell a munkahelyemen, hogy nem megyek be dolgozni. Egyáltalán mit mondjak, mennyi ideig leszek távol?

– Én már értesítettem őket. Úgy tudják, pár napig otthon lesz egy vírusfertőzés miatt. Addig át tudja gondolni az ajánlatomat. A tanévnek úgyis mindjárt vége.

Mérgemben hangosan kapkodom a levegőt. Nem csak elaltatott és elrabolt, hanem a magánszférámat is súlyosan megsértette! De nem merek szembe szállni vele, a jégkék írisze hallgatásra sarkall.

– És… és a családom meg a barátaim? – hebegem.

– Nekik is ugyanazt írtam, nehogy nyugtalankodjanak. Elnézést kérek, igen, feltörtem a telefonját, de szükségesnek ítéltem.

– Szükségesnek ítélte? – kérdezek vissza dühösen, és kedvem lenne hozzávágni a rohadt szerződését a drága tollával együtt. – Egyáltalán hová megyünk? És mennyi ideig maradunk?

A férfi egy pillanatra megmerevedik.

– Európába. Amíg nem írja alá a szerződést, ennél pontosabbat nem mondok, sajnálom. És nem tudom megmondani, hogy meddig maradunk ott. A nyarat valószínűleg még ott töltjük.