A fordítás és szerkesztés az alábbi kiadás alapján készült:

Frank Herbert: God Emperor of Dune

Ace Books, New York, 2019

Ace Books are published by The Berkley Publishing Group, a division of Penguin Group (USA) Inc.

Fordította: Horváth Norbert

Borítógrafika: Molnár Márk

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Lektor: Tamás Gábor

Copyright © Herbert Properties, LLC, 2021

Hungarian translation © Horváth Norbert, 2021

Hungarian edition © GABO, 2021

Borítógrafika © Molnár Márk, 2021

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-260-9

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

ELŐSZÓ AZ ÚJ MAGYAR KIADÁSHOZ

Miután megjelent A Dűne gyermekei, Frank Herbert úgy gondolta, lezárta az Atreidesek és a sivatagbolygó történetét. De ahogyan olyan sok hasonló esetben, a világ és a karakterek mégsem hagyták nyugodni az írót. A Dűne Istencsászára című negyedik kötet, amelynek főhőse Paul Muad-Dib fia, II. Leto, 1981-ben került a könyvesboltokba, és hasonlóan zajos sikert aratott a korábbi részekhez képest.

Ekkorra már Frank Herbert abban az anyagi jólétben és írói megbecsülésben élt, amire mindig is vágyott. Feleségével, Beverlyvel megengedhették maguknak, hogy Hawaiin vegyenek házat, a melegebb klíma ugyanis jót tett az asszony egészségének. Frank ebben az időben is folyamatosan előadott különböző egyetemeken és főiskolákon, sőt, a házaspár még Franciaországba is eljutott egy helyi sci-fi rendezvény díszvendégeiként. Ez a pénzügyi biztonság kiegyensúlyozottá tette az írót, aki így zavartalanul alkothatott.

A harmadik Dűne-regény megjelenése után Herbert más projektek felé fordult, így 1977-ben megjelent A dosadi kísérlet (The Dosadi Experiment) című könyve, amely a Csillagkorbács (The Whipping Star) amolyan folytatásának tekinthető. Ekkortájt kezdett együtt dolgozni Bill Ransom költővel. Ransom és Herbert egy Harlan Ellison irányítása alatt készülő, több szerzőt felvonultató novellafüzér egyik részét írták meg – az elmondások alapján az időhiányban szenvedő Herbert amolyan szellemírónak kérte fel a sokkal fiatalabb költőt. A közös munka és a végül megjelent novella („Songs of a Sentient Flute”) inspirálóan hatott mindkét férfira, akik ennek gyümölcseként megírták a The Jesus Incident című regényt, amely kvázi folytatása volt az 1966-os Úti cél: Ismeretlennek (Destination: Void). Az 1979-ben kiadott könyv igazi herberti mű, a vallásnak, a hatalomnak és a környezet értelemre gyakorolt hatásának, no meg egy veszélyes, idegen világnak, a Pandorának a bemutatása mind rokonítják a Dűne-kötetekkel.

Mindeközben pedig gőzerővel haladt a Dűne megfilmesítése. Miután a chilei Alejandro Jodorowsky terve dugába dőlt, a jogok a filmmogul Dino De Laurentiishez kerültek – akinek a filmjeit ugyan a kritika sokszor nem szerette, de a jegypénztáraknál mindig jól teljesítettek. Herbert maga dolgozott a forgatókönyvön, de valahogy nem sikerült megtalálnia a közös hangot a filmesekkel. Pedig a rendezőjelölt is ígéretes volt, De Laurentiis A nyolcadik utas: a Halállal (Alien) komoly sikert magáénak tudó Ridley Scottot nyerte meg a projektnek, aki vitte magával H. R. Giger látványtervezőt. A producer anyagi forrásai és a maga köré gyűjtött filmes szakemberek bizakodásra adtak okot – annak ellenére, hogy a forgatókönyv állandó vita tárgyát képezte, De Laurentiis túl bonyolultnak és hosszúnak találta.

De más rossz tapasztalatok is érték Herbertet Hollywood világából. 1977 legnagyobb filmes szenzációja egy eddig viszonylag ismeretlen filmes, George Lucas űrkalandja volt, a Csillagok háborúja (Star Wars). Hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy minden amerikai sci-fi írónak érdemes megnéznie ezt a filmet – és kiszemezgetni, melyik ötlet származik tőle. A hasonlóság például Isaac Asimov, Larry Niven, Theodore Sturgeon, és legfőképp Frank Herbert regényeivel sokak számára sokkoló volt. Sivatagbolygó, fűszercsempészek, egy messiásszerepbe kerülő fiatal fiú, csak hogy pár nyilvánvaló összecsengést említsünk. (Nem mellékesen pedig utólag jól tetten érhető, mik azok az ötletek, amik Jodorowsky Dűne-filmtervéből kerülhettek bele Lucas mozijába.) De nem volt mit tenni, az érintett szerzők csak egymás közt levelezhettek erről, és viccesen megalapították a „Túl Nagyok Ahhoz, Hogy Bepereljék George Lucast” klubot. Viszont nyilvánvalóvá vált, hogy ezután sokkal nehezebb lesz leforgatni egy Dűne-adaptációt, egyrészt a két történet közötti hasonlóság, másrészt a Lucas által bevezetett lélegzetelállító effektek miatt.

Herbert 1979-ben kezdett el dolgozni a következő Dűnén, ami akkor még Sandworm of Dune (A Dűne homokférge) munkacímen futott. A sorozat első három része jól érezhetően egy trilógiát alkot, a messiássá váló Paul Muad-Dib és szűk családjának – anyjának, húgának, barátainak és gyermekeinek – történetét mesélik el. A Dűne Istencsászára váratlan, mégis utólag logikus fordulattal teljesen kiszakad ebből a világból, cselekményét háromezer-ötszáz évvel későbbre helyezi, egy olyan univerzumba, amely valamennyire hasonlít az eddig megismertre, mégis sok mindenben különbözik tőle. Mindennek a középpontjába pedig egy erős karaktert helyez: II. Letót, aki a homoksügérekkel alkotott szimbiózisának köszönhetően egy emberfeletti lénnyé válik. A regény lényegében az ő figuráján keresztül beszél mindarról, amikkel már a korábbi kötetek is foglalkoztak: a politikai elnyomás természetéről, az intézményesített vallás veszélyeiről, a totális jövőbe látás és a totális emlékezet előnyeiről és hátulütőiről. Az íróval együtt elmerülünk egy zsarnok elméjében, egy egyszerre teljesen idegen és abszolút emberi lény gondolatai és érzelmei közé. Herbertre mindig is jellemző volt, hogy bepillantást enged szereplői belső világába, ám talán még egyetlen karakteréhez sem vitte ennyire közel az olvasót. Ráadásul egy olyan karakterről van szó, aki önmaga birtokolja az emberiség teljes felhalmozott tudását, aki ismer mindenféle államformát, filozófiát, vallást, történelmi eseményt, de ugyanígy a legapróbb emberi cselekedetek és érzések sokaságát is. Miközben A Dűne Istencsászárát olvassuk, sokszor szembesülünk ezzel: az író olyan hivatkozási rendszerekre utal, amelyek teljes megértéséhez nem elég egy olvasás, sőt, gyakran érdemes más műveket, filozófusok munkáit is levenni a polcról.

Leto amolyan modern Szókratészként folyamatosan szellemi kihívások elé állítja a többi szereplőt, ezzel együtt pedig az olvasókat is. Itt minden mondatnak jelentősége van, minden elhangzott párbeszédnek több értelme, az apró nüanszok ugyanolyan fontosak a regény szempontjából, mint a nagy erejű jelenetek. Ez a regény talán a sorozat legnehezebben befogadható része, ahol a legkevesebb fogódzót kapjuk a megértéshez és a leginkább rá vagyunk kényszerítve, hogy a szavak mögé nézzünk. Frank Herbert könyveit mindig érdemes többször újraolvasni – ez A Dűne Istencsászárára fokozottan igaz.

Az pedig jól látható, hogy Herbert ekkor már sokkal többen gondolkodott, mint egy regény. A könyvben több olyan utalást találunk, melyekből sejthető, a szerző tovább kívánja vinni az itt elindított eseményeket, és végig akarja követni a II. Leto által elindított folyamatokat. Még mielőtt megjelent volna a könyv angolul, már megvolt a szerződés egy ötödik kötetre, amely nem sokkal A Dűne Istencsászára után jelent meg. Ha az első három Dűne egy trilógia, akkor a negyedik rész az átvezető, amely egy új, másfajta trilógiának készíti elő a terepet. Izgalmas figyelni, mik azok az elemek, fordulatok, amik később meghatározóak lesznek ennek a fiktív univerzumnak a történetében, hogyan igyekezett Herbert már itt olyan utalásokat elhinteni, amik majd csak egy-két regénnyel később nyernek igazán értelmet. Közben pedig, mint eddig a sorozat valamennyi részének esetében, új perspektívából, új szempontok szerint vizsgálja saját kitalált világát és a Dűnét befolyásoló erők szerepét.

Jól jelzi a regény szövegének bonyolultságát és azokat a kihívásokat, amiket Frank Herbert az olvasói és a fordítói elé emelt, hogy az eddigiekkel ellentétben ezt a kötetet (és a következő kettőt) Horváth Norbert új fordításában közöljük. A rutinos Dűne-olvasók talán már tudják, hogy ezeknél a regényeknél nemcsak a szöveg stílusának eltalálása nehezíti a magyar kiadás elkészítését, hanem a különféle kifejezések, korábbi kötetekben szereplő nevek felbukkanása vagy a sorozatot átszövő utalásrendszer követése. Egy új fordítás segít abban, hogy könnyebben átlássuk ezeket a hivatkozásokat, és jobban össze tudjuk csiszolni a különböző regényeket. A terminológiánál továbbra is igyekeztünk az eddig itthon meghonosodott formákat követni, ahol ezen változtattunk, ott próbáltuk a történethez és a stílushoz legjobban illeszkedő formát megtalálni. (Ebben továbbra is Tamás Gábor lektori munkájára támaszkodunk.)

A Dűne Istencsászára sok tekintetben egy szokatlan, odafigyelést igénylő könyv. Ugyanakkor ugyanolyan mély és rétegzett, mint az eddigi Dűnék, főszereplője pedig egy emlékezetes alak, aki egyedülálló nemcsak a science fictionben, de a világirodalom egészében is. Nem tanácsolhatunk mást az olvasóknak, mint hogy készüljenek fel valami újra, ami valahol azonban mégis kellemesen ismerős élmény lesz.

Takács Gábor

szerkesztő

Peggy Rowntreenek

szeretettel, csodálattal

és őszinte nagyrabecsüléssel

KIVONAT HADI BENOTTO BESZÉDÉBŐL A RAKIS BOLYGÓN, DAR-ES-BALATBAN TETT FELFEDEZÉSEK BEJELENTÉSEKOR:

Nem csupán nagy megtiszteltetés számomra, hogy ma reggel bejelenthetem e csodálatos raktár felfedezését, amely többek közt riduli kristálypapírra írott kéziratok monumentális leletét rejti, de büszkén tárom önök elé érveinket a felfedezések hitelességéről, és számolok be arról, miért hisszük, hogy megtaláltuk II. Leto, az Istencsászár eredeti naplóit.

Először is hadd idézzem fel a történelmi kincset, amelyet már mind úgy ismerünk, mint Az ellopott naplók. E közismert, antik kötetek különösen értékesnek bizonyultak az évszázadok során őseink megértésében. Mint azt bizonyára tudják, Az ellopott naplókat az Űrliga fejtette meg, és módszerük, a Ligakulcs volt segítségünkre ezen frissen felfedezett kötetek lefordításakor is. Senki sem tagadja a Ligakulcs antik voltát, mivel ez és kizárólag ez fordította le a jelen szövegeket.

Másodszor, ezen köteteket egy valóban ősi, ixi diktatellel nyomtatták. Az ellopott naplók pedig nem hagynak kétséget afelől, hogy II. Leto ezt a módszert alkalmazta történelmi megfigyeléseinek feljegyzésére.

Harmadszor, és úgy hisszük, ezzel a felfedezéssel megegyező horderejű fejleményként ott áll maga a raktár. Ezen naplók tárháza kétségtelenül ixi eredetű alkotás, amely olyan primitív, egyszersmind csodálatos építmény, hogy biztosan új fénnyel fogja megvilágítani a „Szétszóródásként” is ismert történelmi korszakot. Ahogy arra számítottunk, a raktár maga láthatatlan volt. Sokkal mélyebbre temették, mint azt a mítosz és a Szájhagyomány sejteni engedte. A kibocsátott és elnyelt sugárzása a környezete természetes karakterét szimulálta, egyfajta mechanikus mimézis formájában, amely önmagában nem meglepő. Mérnökeinket az döbbentette meg igazán, hogy ezt a legkezdetlegesebb, valóban primitív mechanikai tudással érték el.

Látom, néhányan pont olyan izgatottak emiatt, mint mi voltunk. Úgy hisszük, az első ixi Gömbbel állunk szemben, a nemszobával, amelytől az összes hasonló eszköz eredeztethető. Ha nem is ténylegesen ez az első ilyen szerkezet, úgy hisszük, egyike az elsőknek, és ugyanazon elvek alapján működött.

Hadd elégítsem ki máris nyilvánvaló kíváncsiságukat azzal, hogy biztosítom önöket, a prezentáció végeztével rövid tárlatvezetést tartunk a raktárban. Csupán annyit kérünk, maradjanak teljes csendben a körbejárás során, mivel mérnökeink és egyéb specialistáink még mindig dolgoznak a titkok megfejtésén.

Ezzel elérkeztünk a negyedik ponthoz, ami a felfedezésünk sarokköve lehet. Nehezen leírható érzelmekkel fedem fel önöknek a helyszín egy másik felfedezését… mégpedig a tényleges hangfelvételeket, melyek címkézésük szerint maga II. Leto szavait tartalmazzák apja, Paul Muad-Dib hangján. Mivel az Istencsászár hitelesített felvételei megtalálhatóak a Bene Gesserit Archívumokban, a felvételek mintáit, melyeket ősi, mikrobuborékos rendszerrel rögzítettek, hivatalos kérelem keretében elküldtük a Nővérekhez összehasonlítási tesztre. Nem sok kétségünk van afelől, hogy a felvételeket hitelesíteni fogják.

Most pedig fordítsák figyelmüket a már megfejtett részletekre, amelyeket kiosztottunk önöknek a belépéskor. Ezúton is elnézést kérünk a súlya miatt. Hallottam, hogy néhányan tréfálkoztak ezen. Gyakorlatias – gazdasági – okokból papírt használtunk. Az eredeti kötetek olyan apró szimbólumokkal írottak, hogy jelentősen fel kell nagyítanunk őket, mielőtt olvashatóvá válnának. Éppenséggel több mint negyven hagyományos, most a kezükben tartott kötetre lenne szükség egyetlen riduli kristály tartalmának kinyomtatásához.

Kérném a projektort… igen. Kivetítjük egy eredeti oldal részletét a bal oldali képernyőre. Ez az első kötet első lapja. A fordításunk a képernyő jobb oldalán olvasható. Felhívom a figyelmüket a belső bizonyítékra, a szavak költői hiúságára, valamint a fordításokból kinyert jelentésre. A stílus azonosítható és következetes személyiségre utal. Úgy véljük, hogy ezt csakis olyasvalaki írhatta, akinek közvetlen tapasztalata volt az ősi emlékekkel, aki keményen dolgozott azon, hogy megossza az előző életek különleges élményét úgy, hogy a laikusok is megértsék.

Most pedig nézzék a tényleges tartalmat. Minden hivatkozás egybevág azzal, amit a történelem tanított nekünk arról a személyről, aki szerintünk egyedüliként ilyen beszámolót írhatott.

Van még egy meglepetésünk. Vettem a bátorságot és elhívtam az ismert költőt, Rebeth Vreebet, hogy osztozzon velünk a pódiumon ma reggel és felolvassa a fordításunk egy rövid passzusát. Megfigyelésünk szerint a szavak egyedi jelleget öltenek még a fordítás ellenére is, ha felolvassák őket. Szeretnénk megosztani önökkel azt az igazán kivételes minőséget, amit ezekben a kötetekben felfedeztünk.

Hölgyeim és uraim, fogadják szeretettel Rebeth Vreebet!

REBETH VREEB FELOLVASÁSÁBÓL:

Biztosítlak benneteket, hogy én vagyok a sors könyve.

A kérdések az ellenségeim, mert az én kérdéseim felrobbannak! A válaszok riadt madárrajként rebbennek fel, elsötétítve kitörölhetetlen emlékeim egét. Nincs egy válasz, egy válasz nem elég.

Miféle prizmák csillannak, mikor rálépek múltam szörnyű mezejére? Törött kovakő szilánkja vagyok egy dobozba zárva. A doboz forog és rázkódik. Titkok vihara dobál. Amikor pedig a doboz kinyílik, visszatérek ebbe a jelenlétbe, mint idegen egy primitív földre.

Lassan (mondom, lassan) újratanulom a nevemet.

De nem azért, hogy megismerjem magamat!

Ez a nevemhez tartozó személy, ez a Leto, a második, akit így hívtak, más hangokat is talál az elméjében, más neveket és más helyeket. Ó, megígérem (ahogy nekem is megígérték), hogy csak egy névre hallgatok. Ha azt mondod, „Leto”, válaszolni fogok. A tűrés teszi ezt igazzá, a tűrés és még valami:

Én tartom kezemben a szálakat!

Mind az enyém. Ha csak elképzelek egy témát, tegyük fel… kard által halt férfiak, máris előttem vannak véresen, minden képmás ép, minden nyögés, minden fintor a helyén.

Az anyaság örömei, most erre gondolok, és enyém az összes szülőágy. Csecsemők mosolyainak sora, és az új generációk negédes gügyögése. Osztozom velük a babák első lépéseiben és az ifjúság első diadalaiban. Egymásba botladoznak, amíg nem látok mást, mint egyformaságot és ismétlést.

– Tartsd egyben! – figyelmeztetem magam.

Ki tagadhatná meg az ilyen tapasztalások értékét, a tanulást azon keresztül, amit minden pillanatban látok?

Ah, de ez a múlt.

Hát nem értitek?

Csak a múlt!

Ma reggel egy jurtában születtem egy lovas síkság peremén, egy olyan bolygón, amely már nem létezik. Holnap valaki másként születek meg, egy másik helyen. Még nem döntöttem. Ma reggel azonban… ah, ez az élet! Amint a szemem megtanult fókuszálni, kinéztem a letiport fű fölött a ragyogó napsütésbe és életteli embereket láttam, amint létük édes dolgait intézték. Hová… ó, hová lett ez a sok életerő?

AZ ELLOPOTT NAPLÓK

A holdak árnyékában, a Tiltott Erdőben észak felé szaladó három ember csaknem fél kilométeren szóródott szét. Az utolsó kevesebb mint száz méterrel járt az üldöző D-farkasok előtt. Az állatok vakkantásai és lihegése izgatottságról árulkodott, amely mindig elfogta őket, ha megpillantották a prédájukat.

Az Első Hold majdnem a fejük fölött járt, így egészen világos volt az erdőben, és bár Arrakis sarkkörhöz közelebbi részén jártak, a nyári nap forrósága még ott úszott a levegőben. Az utolsó sivatag, a Sarír felől áramló éjszakai levegő gyantaillatot és a lábuk alatt felkavart avar nyirkos leheletét sodorta. A Saríron túli Kynes-tenger felől néha szellő érkezett, só és halak halovány illatával.

A sors fintora folytán a leghátul futó férfit Ulotnak hívták, ami a fremenek nyelvén szeretett csavargót jelent. Ulot alacsony termetű volt, hízásra hajlamos, ami külön diétát tett szükségessé számára erre a vállalkozásra készülve. Még azután is, hogy lefogyott a menekülésükhöz, az arca kerek maradt, nagy, barna tekintete törékeny a túl sok hús terhétől.

Ulotnak egyértelmű volt, hogy nem tud már sokáig futni. Lihegett és fújtatott, néha megtántorodott. Mégsem kiáltott a társai után. Tudták, hogy nem segíthetnek neki. Mindannyian ugyanazt az esküt tették, és tisztában voltak azzal, hogy egyetlen védelmük a régi erkölcsök és a fremen hűség. Ez igaz maradt még azután is, hogy az egykori fremen dolgok manapság már csak muzeális jellegűek voltak – a múzeumi fremenek bemagolt litániái.

A fremen hűség miatt hallgatott Ulot még a vesztét érezvén is. Az ősi tulajdonságok kiváló megnyilvánulása, ám meglehetősen szánalmas akkor, mikor a menekülők mindegyike csupán könyvekből és a Szájhagyomány útján ismerte az utánzott erényeket.

A D-farkasok már közel jártak hozzá, óriási, szürke alakok, majdnem embermagasak. Szökelltek és vonyítottak izgatottságukban, felemelt fejjel, a holdfénytől elárult emberre szegezett szemekkel.

Egy gyökér majdnem elgáncsolta a férfit. Ettől újult erőre kapott, megiramodott, talán egy farkashossznyi előnyre tett szert üldözőivel szemben. Karjai vadul jártak, hangosan, nyitott szájjal szedte a levegőt.

A D-farkasok nem váltottak iramot. Ezüst árnyékokként cikáztak erdejük hangos, zöld illatai közt. Tudták, hogy győztek. Ismerős élmény volt.

Ulot megint megbotlott. Egy facsemetébe kapaszkodva nyerte vissza egyensúlyát és folytatta szuszogó menekülését, levegőért kapkodva, a terheléstől remegve tiltakozó lábakkal. Nem maradt energiája még egy meglódulásra.

Az egyik D-farkas, egy termetes nőstény kitört a balján, aztán irányt váltva keresztbe szökkent az útja felé. Hatalmas agyarak martak Ulot vállába, amitől megtántorodott, de nem esett el. A vér szaga elkeveredett az erdő egyéb illataival. Egy kisebb hím elkapta a jobb csípőjét, a férfi végre elesett és felüvöltött. A falka lecsapott, és a sikoly hamarosan végleg elhallgatott.

Nem álltak meg lakomázni, folytatták a hajszát. Orruk az erdő talaját szimatolta, a levegő kósza örvényeit, és megérezték a két másik ember szagát is.

A következő futó Kvuteg volt; ősi, tiszteletre méltó arrakisi név, még a Dűne idejéből. Egyik őse Tabr sziecsben szolgált a vízkinyerők mestereként, de ez már több mint háromezer évvel ezelőtt történt, egy elfeledett múltban, amiben sokan már nem is hittek. Kvuteg hosszú szökellésekkel haladt, karcsú alakja mintha csak efféle tevékenységre termett volna. Hosszú, fekete haja lobogott sasszerű arca körül. Társaihoz hasonlóan ő is feszes, pamutból szőtt futóruhát viselt, amely kiemelte kemény farizmát és inas lábát, mély és egyenletes lélegzését. Csak a hozzá képest lassú iram árulkodott róla, hogy jobb térde megsérült, amikor leereszkedtek az emberkéz emelte ormokról, amelyek az Istencsászár saríri Citadelláját övezték.

Kvuteg hallotta Ulot sikolyait, majd a hirtelen támadt vészterhes csendet és a D-farkasok újra felhangzó hajszavonyításait. Próbálta nem elképzelni, ahogy újabb barátját mészárolják le Leto őrködő fenevadjai, de képzelete hatalmába kerítette a gondolatait. Kvuteg szitkot szórt a zsarnokra, de nem vesztegette a levegőt, hogy ki is mondja. Még volt esélye rá, hogy eléri az Idaho-folyó menedékét. Tudta, mit gondolnak róla a barátai… még Siona is. Mindig takarékosnak ismerték, már gyerekkorában is arra a pillanatra tartogatta az energiáit, amikor a legnagyobb szüksége volt rájuk, apránként, fösvény módjára költötte csak el erejét.

Sérült térde ellenére Kvuteg növelte a tempót. Tudta, hogy már közel a folyó. A fájdalma túlnőtt minden agónián, és lángba borította az egész lábát és oldalát. Tudta, hol vannak a határai. Azt is tudta, hogy Siona már nem lehet messze a víztől. Ő volt a leggyorsabb futó, a lezárt csomagot is rá bízták, amelybe a saríri erődből lopott dolgokat dugták. A férfi arra a csomagra összpontosította a gondolatait futás közben.

Juttasd ki, Siona! Pusztítsd el vele őt!

A D-farkasok izgatott vonyítása zökkentette ki a gondolataiból. Túl közel voltak. Akkor megértette, hogy nem menekülhet meg.

De Sionának muszáj!

Megkockáztatott egy hátrapillantást, és látta, ahogy az egyik farkas leválik, hogy oldalba támadja. A támadásuk mintázata beleégett a tudatába. Ahogy az oldalról támadó farkas nekirugaszkodott, Kvuteg is ugrott. Egy fa takarásába mozdult a falka elől és lebukott, két kézzel megragadta az egyik farkas hátsó lábát és megállás nélkül meglendítette az állatot, mint egy cséphadarót, amitől a többiek szétrebbentek. A bestia könnyebb volt, mint sejtette, és szinte örült a változásnak. Dervisként pörgette meg élő bunkósbotját, és összekoccantotta két üldözője koponyáját. De nem védekezhetett minden oldalról. Egy karcsú hím hátba kapta, és egy fának taszította, amitől kicsúszott a kezéből a fegyverként használt állat.

– Menj! – ordította.

A falka lecsapott, Kvuteg pedig beleharapott a sovány hím torkába. Végső elkeseredésének minden erejét beleadta a támadásba. Farkasvér fröccsent az arcába és elvakította. Arra sem figyelve, merre bukfenceznek, megragadott egy másik farkast. A falka egy része üvöltő, kavargó tömeggé vált, ahogy néhányan a sérült társuk ellen fordultak. A többségük azonban rajta maradt a célon. Fogak martak Kvuteg torkába mindkét oldalról.

Siona is hallotta Ulot sikolyát, aztán a félreérthetetlen némaságot, majd a falka vonyítását, ahogy folytatták a hajszát. Olyan harag töltötte el, amitől úgy érezte, menten felrobban. Ulot az analitikus képességei miatt került a csapatba, mivel néhány összetevőből rálátott az egészre. Ő volt az, aki fogta az elhagyhatatlan nagyítót a készletéből és megvizsgálta a két furcsa kötetet, amit a Citadella tervrajzaival együtt találtak.

– Szerintem titkosító – jelentette ki a férfi.

Radi pedig, a szegény Radi, aki elsőként halt meg a csapatukból, azt mondta:

– Nem engedhetünk meg ennyi pluszsúlyt! Dobd el!

– A haszontalan dolgokat nem rejtik el így – tiltakozott Ulot.

– A Citadella terveiért jöttünk, és meg is szereztük – értett egyet Kvuteg Radival. – Azok túl nehezek.

Siona azonban Ulot pártjára állt.

– Majd én viszem őket.

Ezzel véget is ért a vita.

Szegény Ulot!

Közismerten a legrosszabb futó volt a csapatban. A legtöbb dologban lassúnak bizonyult, de az elméje tisztaságát nem lehetett kétségbe vonni.

Megbízható.

Ulot megbízható volt.

Siona úrrá lett a haragján és energiáját az iram növelésére fordította. Fák suhantak el mellette a holdfényben. Átkerült a futásnak abba az időtlen ürességébe, ahol nem volt más, csak ő, a saját mozdulatai, a saját teste, amint azt teszi, amire kondicionálta.

A férfiak gyönyörűnek látták, amikor futott. Siona tudta ezt. Hosszú, sötét haját szorosan hátrafogta, hogy ne csapkodjon az arca körül. Kvuteget egyenesen bolondnak nevezte, amiért nem volt hajlandó követni a példáját.

Hol van Kvuteg?

A haja nem olyan volt, mint a férfié, hanem az a fajta sötétbarna árnyalat, amit gyakran kevernek a feketével, de igazából nem az. Nem úgy, mint Kvutegé.

A génjei, ahogy az már csak lenni szokott, egy rég halott ősét idézték: enyhén ovális arc, hangsúlyos ajak, éber szempár a fitos orra fölött. A teste nyurga lett az évek rengeteg futása után, amely erős szexuális jeleket sugárzott a férfiaknak.

Hol van Kvuteg?

A farkasfalka elhallgatott, ami aggodalommal töltötte el. Ez történt akkor is, amikor elkapták Radit. És amikor elkapták Setuse-t.

Azt mondta magának, a csend sok más dolgot is jelenthet. Kvuteg is csendes volt… és erős. Nem úgy tűnt, hogy a sérülése nagyon zavarta volna.

Siona fájdalmat kezdett érezni a mellkasában, a közelgő zihálás előjelét, amelyet jól ismert a sok kilométernyi edzéséről. A vékony, fekete futóöltözék alatt patakzott rajta az izzadság. A folyón való átkeléshez vízhatlanul becsomagolt készlet értékes tartalmával a hátának feszült, neki pedig eszébe jutottak a benne lapuló, összehajtott Citadella-tervrajzok.

Hol rejtegeti Leto a fűszerkészletét?

Valahol a Citadellában kellett lennie. Muszáj volt. Valahol a rajzok között ott lesz a nyoma. A fűszermelanzs, ami iránt a Bene Gesseritek és a Liga, meg a többiek ácsingóztak… ez önmagában megérte a kockázatot.

A két titokzatos kötetről nem is beszélve. Kvutegnek egyvalamiben igaza volt. A riduli kristálypapír nehéz, de Siona osztotta Ulot lelkesedését. Valami fontosat rejtettek el a titkosítóval.

A farkasok izgatott vakkantásai újra felharsantak mögötte az erdőben.

Fuss, Kvuteg! Fuss!

Előtte, a fák között látta a széles, letarolt sávot, amely az Idaho-folyóval volt határos. A tisztáson túl megpillantotta a folyó holdfényes ragyogását.

Fuss, Kvuteg!

Nagyon szeretett volna hallani valamit Kvuteg felől. Bármit! Már csak ketten maradtak a tizenegy futóból. Kilencen az életükkel fizettek a vállalkozásukért: Radi, Aline, Ulot, Setuse, Inineg, Onemao, Hutje, Mentar és Vala.

Siona felidézte a nevüket és néma imát mondott értük a régi isteneknek – nem Letónak. Különösen Shai-huludhoz fohászkodott.

Imádkozom Shai-huludhoz, aki a homokban él!

Váratlanul kiért az erdőből a holdfényes, letarolt földre a folyó mentén. Egyenesen előtte, egy keskeny partsávon túl hívogatta a víz. A part ezüstösen ragyogott az olajos áramlat előtt.

Hangos kiáltás harsant mögötte, amitől majdnem megingott. Felismerte Kvuteg hangját a farkasok morgása között. Név nélkül szólította őt, jellegzetes kiáltással, amely csak egy, számtalan társalgást rejtő szóból állt – az élet és a halál üzenete volt.

– Menj!

A falka hangjai hátborzongató, őrült vonyítások keverékévé torzultak, de Kvuteg nem szólt többet. A nő ebből tudta, hogy a férfi élete utolsó energiáit emésztette fel.

Feltartja őket, hogy segítsen elmenekülnöm.

Szót fogadva az utasításnak a folyópartra iramodott, és bevetette magát a vízbe. A folyó sokkolóan hideg volt futástól felhevült testének. Egy pillanatra megbénította, evickélni kezdett, nagy nehezen úszni próbált, miközben levegőért kapkodott. Az értékes készlet a felszínen lebegett és folyton a tarkójának ütődött.

Az Idaho-folyó itt alig ötven méter széles volt, egy lágyan ívelő kanyar homokos mélyedésekkel, melyet gyökerek csipkéztek, dús nádassal és füves fövenyekkel tarkítva, ahol a víz nem akart olyan egyenes mederben haladni, ahogy azt Leto mérnökei megtervezték. Sionát megnyugtatta a tudat, hogy a D-farkasokat úgy idomították, hogy álljanak meg a víznél. Területük határait gondosan meghúzták, egyik oldalon a folyóval, a másikon a sivatagi fallal. Még így is több karcsapásnyi távot a víz alatt tett meg, és egy meredek partszakasz árnyékában bukkant csak fel, mielőtt visszanézett volna.

A farkasfalka felsorakozott a parton, egyiküket kivéve, aki egészen a vízig lemerészkedett. Az állat előredőlt, mellső lábai csaknem beleértek a sodrásba. Nyüszítése a túlpartig elhallatszott.

Siona tudta, hogy a farkas látta őt. Efelől semmi kétsége sem volt. A D-farkasok kiváló látásukról is híresek. Figyelőkopók voltak, Leto erdőőreinek leszármazottai, akiket az éles szemük miatt tenyésztetett. Vajon ezúttal túllépnek az idomításukon? Leginkább látás alapján vadásztak. Ha az az egy farkas beveti magát a vízbe, a többiek is követhetik. A nő visszafojtotta a lélegzetét. Érezte a nyúlós kimerültséget. Csaknem harminc kilométert tettek meg, az utolsó felét a D-farkasokkal szorosan a nyomukban.

A víz szélén álló farkas még egyszer nyüszített, aztán visszaszökkent a többiek közé. Valami néma jelre mind megfordultak és visszaügettek az erdőbe.

Siona tudta, hova tartanak. A D-farkasok bármit megehettek, amit a Tiltott-erdőben elejtettek. Ezt mindenki tudta. Ezért járták a környéket – ők voltak a Sarír őrei.

– Ezért megfizetsz, Leto! – suttogta. Hangja halk maradt, alig emelkedett a mögötte lévő nádasban csobogó víz fölé. – Megfizetsz Ulotért, Kvutegért és a többiekért! Megfizetsz!

Finoman ellökte magát, és hagyta, hogy sodorja az áramlat, amíg a lába alatt megérezte a keskeny part sekélyes részét. Lassan kivonszolta megfáradt testét és kimászott a vízből, majd megállt, hogy ellenőrizze a csomag épségét. A szigetelés sértetlen volt. Egy darabig bámulta a holdfényben, aztán tekintetét a túlparton sötétlő erdő fala felé emelte.

Ez az ára. Tíz értékes barát!

Könny csillogott a szemében, de az ősi fremenek génjei dolgoztak benne, így takarékosan bánt a nedvességgel. Az átkelés a folyón, majd az erdőn, miközben a farkasok az északi határvidéket járták, majd át a Sarír Utolsó Sivatagán, át a Citadella mellvédjén… Mindez álomszerű jelleget kezdett ölteni az elméjében… Még a farkasok előli menekülés is, amire számított, mert biztosak lehettek benne, az őrfalka rálel a nyomaikra és várni fog… Mind álom lett csupán. A múlt.

Megmenekültem.

Újra a hátára erősítette az értékes csomagot.

Áttörtem a védelmedet, Leto!

Siona ezután a titokzatos kötetekre gondolt. Biztos volt benne, hogy akadt valami elrejtve a titkosítás mögött, ami utat nyithat számára a bosszúhoz.

Elpusztítalak, Leto!

Nem „elpusztítunk”. Siona nem ilyen volt. Személyesen teszi majd meg.

Megfordult és a folyó letarolt határán túli gyümölcsligetek felé indult. Menet közben elismételte esküjét, és hangosan hozzátette az ősi fremen formulát, ami a teljes nevét is tartalmazta:

– Siona bin Fuád asz-Szajfa Atreides átkoz meg téged, Leto! Mindenért megfizetsz majd!

AZ ALÁBBIAK A DAR-ES-BALATNÁL FELFEDEZETT KÖTETEK HADI BENOTTO-FÉLE FORDÍTÁSÁBÓL SZÁRMAZNAK:

II. Leto Atreidesként születtem, ezen szavak kinyomtatásától számítva több mint háromezer szabvány évvel ezelőtt. Apám Paul Muad-Dib, anyám Csani, a fremen ágyasa volt. Anyai nagyanyámat Farrúlának hívták, neves herbalista a fremenek között. Apai nagyanyám Jessica, a Bene Gesserit tenyészprogramjának terméke, kik olyan férfit kerestek, aki osztozhatott a rend Tisztelendő Anyáinak képességeiben. Anyai nagyapám Liet-Kynes planetológus, aki Arrakis ökológiai átformálását tervezte meg. Apai nagyapám Az Atreides volt, az Atreus-ház leszármazottja, aki elődeit egyenesen az ősi görög családig vezette vissza.

De elég ebből a névsorolvasásból!

Apai nagyapám, számos jó göröghöz méltón halálos ellenségét, a vén Vladimir Harkonnen bárót próbálta megölni, mikor meghalt. Mindketten kényelmetlenül nyugszanak ősi emlékeim mélyén. Az apám sem elégedett. Azt tettem, amit ő nem mert megcsinálni, és most árnyékának is osztoznia kell a következményekben.

Ezt követeli az Arany Ösvény. És hogy mi az az Arany Ösvény? Az emberiség túlélésének útja, se több, se kevesebb. Nekünk, jövőbe látóknak, akik ismerjük emberi jövőnk csapdáit, mindig is ez volt a felelősségünk.

A túlélés.

Az apróságaitok, kicsinyes vágyaitok és örömeitek, vagy akár fájdalmaitok és mámoraitok ritkán foglalkoztatnak minket. Apám rendelkezett ezzel a hatalommal. Bennem erősebb. Olykor-olykor betekinthetünk az Idő fátyla mögé.

Az Arrakis bolygó, ahonnan multigalaktikus birodalmamat irányítom, már nem ugyanaz, mint ami akkoriban volt, amikor még Dűneként ismerték. Akkoriban az egész bolygót sivatag borította. Most már csak egy kis része maradt ilyen, az én Sarírom. Az óriási férgek már nem kóborolnak szabadon, hogy fűszert hagyjanak hátra. A fűszer! A Dűne arról volt híres, hogy a fűszermelanzs egyetlen forrása az univerzumban. Milyen különleges matéria! Egyetlen laboratórium sem tudta lemásolni. És ez a legértékesebb anyag, amelyet az emberiség valaha is felfedezett.

Az Űrliga navigátorainak melanzs keltette lineáris jövőbe látása nélkül az űrhajók csak csigalassúsággal vánszoroghattak volna a csillagok között. A fűszer nélkül a Bene Gesserit nem képezhet Igazmondókat vagy Tisztelendő Anyákat. A melanzs fiatalító hatása nélkül az emberek az ősi törvényszerűségek szerint élnek és halnak, legfeljebb száz évig, vagy csak kicsit tovább. Mostanra a fűszer egyetlen lerakatai az Űrliga és a Bene Gesserit raktáraiban találhatók, valamint egy kevés a régi Nagy Házak megmaradt utódainak tartalékaiban, na és az én hatalmas készletemben, amelyre mindannyian vágynak. Ó, mennyire szeretnének lerohanni érte! De nem mernek. Tudják, hogy előbb pusztítom el, mintsem feladjam.

Ehelyett kalappal a kézben jönnek és kérvényezik a fűszert. Én pedig jutalomként osztogatom, és büntetésként visszatartom. Mennyire gyűlölik ezt!

Az én hatalmam, mondom nekik. Az én ajándékom.

Ezzel teremtem meg a Békét. Már több mint háromezer éve tart Leto Békéje. Ez a kényszerített nyugalom, amelyet az emberiség a felemelkedésem előtt csak rövid pillanatokig ismert. Ha elfelejtettétek volna, tanulmányozzátok Leto Békéjét még egyszer a naplóimban.

Ezt a beszámolómat gondnokságom első évében kezdtem, metamorfózisom kezdetén, amikor még jobbára ember voltam, a külsőségekben is. A homoksügérbőr, amelyet elfogadtam (és apám elutasított), és amely jelentősen megnövekedett erőt és szinte teljes immunitást biztosított a hagyományos támadásokkal és az öregedéssel szemben, egy még felismerhetően emberi formát vett föl: két láb, két kar, és egy emberi arc a homoksügérek redőitől övezve.

Ah, az az arc! Még mindig megvan – az egyetlen emberi bőrfelület, amelyet felfedek az univerzum előtt. A testem többi részét továbbra is beborították az apró, homoklakó halak összefonódott testei, amelyek idővel óriási homokférgekké válhatnak.

És válni is fognak… egy napon.

Gyakran gondolok a végső metamorfózisomra, a halál hasonlatosságára. Tudom, hogyan kell eljönnie, de nem ismerem a pillanatot és a többi szereplőt. Ez az egy, amit nem tudhatok. Csak azt tudom, mikor folytatódik vagy ér véget az Arany Ösvény. Amíg e szavakat rögzítem, az Arany Ösvény folytatódik, és ez elégedettséggel tölt el.

Többé már nem érzem a homoksügérek csillóinak matatását a bőrömön, ahogy a testem vizét felfogják a hártyaszerű rétegeikben. Lényegében egy test lettünk, ők az én bőröm, én pedig az erő, amely mozgatja az egészet… többnyire.

E sorok diktálásakor az egészet meglehetősen undorítónak lehet leírni. Nevezhetjük egyfajta protoféregnek. A testem hét méter hosszú és nagyjából két méter átmérőjű, szinte végig keresztbordázattal, Atreides-arcom embermagasságban az elején, javarészt még felismerhető karokkal közvetlenül alatta. A lábaim… nos, azok jobbára elsorvadtak. Alig többek uszonyoknál, a testem vége felé sodródva. Úgy öt régi tonnát nyomhatok. Ezeket a részleteket azért jegyzem fel, mert tudom, hogy történelmileg relevánsak lehetnek.

Hogyan mozgatom ezt a súlyt? Általában császári szekeremen, amely ixi gyártmány. Meg vagytok lepődve? Az emberek még nálam is jobban gyűlölték és rettegték az ixieket. Az ismert rossz jobb az ismeretlennél. Hiszen ki tudja, mit gyártanak vagy találnak fel az ixiek? Ki tudja?

Én sem tudom. Az összeset nem.

Bizonyos mértékig szimpatizálok velük. Olyan erősen hisznek a technológiájukban, a tudományukban, a gépeikben. Mivel hiszünk valamiben (mindegy, hogy miben), ezért megértjük egymást az ixiekkel. Mindenféle eszközöket készítenek nekem és azt hiszik, így kiérdemelték a hálámat. E szavakat is egy ixi eszközzel, egy diktatellel rögzítem. Ha egy bizonyos állapotra hangolom a gondolataimat, a diktatel aktiválódik. Ebben a módban elég gondolnom valamire, és a szavakat alig egy molekulányi vastag riduli kristálylapokra nyomtatják. Néha rendelek néhány példányt valami kevésbé tartalmasabb anyagra nyomtatva. Utóbbiból lopott el tőlem kettőt Siona.

Hát nem lenyűgöző az én Sionám? Ahogy rájöttök majd, miért fontos ő nekem, talán felmerül bennetek a kérdés, vajon hagytam volna meghalni őt az erdőben? Kétségetek se legyen felőle, hogy igen. A halál nagyon személyes dolog. Ritkán avatkozom bele. Olyan esetben soha, amikor valakit úgy kell próbára tenni, ahogy Sionát is. Bármelyik fázisban hagynám meghalni. Végtére is, az én mércémmel mérve nagyon rövid idő alatt új jelöltet tudnék felnevelni.

Még engem is lenyűgöz a lány. Figyeltem az erdőben. Ixi eszközeim képén át követtem, és azon tűnődtem, miért nem számítottam rá, hogy ez fog történni. De hát Siona… ő Siona. Ezért nem állíttattam le a farkasokat. Nem lett volna helyénvaló. A D-farkasok csak a célom kiterjesztései. A célom pedig az, hogy én legyek a leghatalmasabb ragadozó.

II. Leto naplója

Az alábbi rövid dialógus egy „Welbeck-töredék” nevű kéziratból maradt fent. Állítólagos szerzője Siona Atreides. A résztvevői maga Siona, és apja, Moneo, aki (mint azt minden forrás megemlíti) II. Leto főudvarmestere és szárnysegédje volt. A keletkezés ideje Siona tinédzserkorára datálható, apja egyik látogatásának idejére, amikor lánya a napjainkban Rakisként ismert bolygó egyik fő népességközpontjában, Onn Fesztiválvárosában a halszólító iskola bentlakásos diákja volt. A leirat azonosítópapírja alapján Moneo titokban látogatta meg lányát, hogy figyelmeztesse, az életét kockáztatja.

Siona: Hogy élted túl mellette ilyen sokáig, apám? Megöli azokat, akik közel kerülnek hozzá. Ezt mindenki tudja.

Moneo: Nem! Tévedsz. Nem öl meg senkit.

Siona: Nem kell hazudnod miatta.

Moneo: Komolyan mondom. Senkit sem öl meg.

Siona: Akkor mivel magyarázod az ismert áldozatokat?

Moneo: A Féreg öl. Isten Férge. Leto Isten kebelén él, de nem öl meg senkit.

Siona: Akkor te hogyan éled túl?

Moneo: Felismerem a Férget. Látom az arcán és a mozdulatain. Tudom, mikor közeleg Shai-hulud.

Siona: Ő nem Shai-hulud!

Moneo: Nos, a régi fremen időkben így nevezték a Férget.

Siona: Olvastam róla. De ő nem a sivatag Istene.

Moneo: Elhallgass, te bolond lány! Mit tudsz te erről?

Siona: Azt tudom, hogy te gyáva vagy.

Moneo: Milyen keveset tudsz! Sosem álltál ott, ahol én álltam, nem láttad a szemében, a keze mozdulataiban.

Siona: Mit csinálsz, ha közeleg a Féreg?

Moneo: Elmegyek.

Siona: Az bölcs dolog. Biztosan tudjuk, hogy megölt kilenc Duncan Idahót.

Moneo: Mondom neked, hogy nem öl meg senkit!

Siona: Mi a különbség? Leto vagy a Féreg, most már egyazon test.

Moneo: De két különböző lény. Leto, a Császár, és a Féreg, aki Isten.

Siona: Őrült vagy!

Moneo: Talán. De én Istent szolgálom.

Én vagyok a valaha élt legéberebb emberfigyelő. Figyelem őket magamban és magamon kívül is. A múlt és jelen furcsa kivetülésként keveredik össze bennem. Ahogy a testemben folytatódik a metamorfózis, csodálatos dolgok történnek az érzékeimmel. Mintha mindent közvetlen közelről éreznék. Kivételesen éles a hallásom és a látásom, és a szaglásom is végtelenül kifinomult. Képes vagyok észlelni és azonosítani a feromonokat a levegőben, még ha csak három részecske is van az egymillió között. Tudom. Leteszteltem. Az érzékszerveim elől nem sok mindent tudtok elrejteni. Szerintem elborzadnátok, hogy mi mindent tudok meg csak a szaglásommal. A feromonjaitok elárulják, mit csináltok vagy mire készültök. Hát még a gesztusok és a testtartás! Egyszer fél napig figyeltem egy öregembert, aki egy padon ült Arrakeenben. Stilgar naib ötödik generációs leszármazottja volt, de ezt még ő maga sem tudta. Tanulmányoztam a nyaka szögét, a bőrredőket az álla alatt, a cserepes száját és az orrlyukai nyirkosságát, a füle mögötti pórusokat, az ősz hajszálakat, melyek antik cirkoruhájának csuklyája alól villantak elő. Egy pillanatig sem volt tisztában vele, hogy figyelem. Hah! Stilgar másodpercek alatt rájött volna! Ám ez a vénember csak várt valakire, aki sosem jött el. Végül felállt és elbotorkált. A hosszú ülés után nagyon el volt gémberedve. Tudtam, hogy soha többé nem látom őt hús-vér valójában. Már közel járt a halálhoz, és a vize végül biztosan veszendőbe ment. Nem mintha ez még számított volna.

AZ ELLOPOTT NAPLÓK

Leto az univerzum legérdekesebb helyének tartotta azt a pontot, ahol éppen az aktuális Duncan Idaho érkezésére várt. Emberi léptékkel mérve gigászi volt, katakombák szövevényes hálójának mélyén, a Citadellája alatt. Harminc méter magas és húsz méter széles csarnokok sugároztak szét küllők gyanánt a középpontból, ahol ő állt. Szekere a csarnok száz méter magas, kupolás, négyszáz méteres kör alakú terének közepén állt.

Megnyugtatónak találta ezeket a dimenziókat.

A Citadellában kora délután volt, de a terem fényforrása mindössze néhány, halvány narancsvörös fénnyel világító szuszpenzoros parázsgömbből állt. A fény nem hatolt el messzire a küllők mentén, de emlékeiből pontosan tudta, mi hol található bennük – a víz, a csontok, ősei, és a Dűne ideje óta élt Atreidesek porai. Mind itt voltak, néhány ládányi fűszer társaságában, hogy azt az illúziót keltse, ez minden felhalmozott készlete, végszükség esetére.

Leto tudta, miért jön a duncan. Idaho meghallotta, hogy a tleilaxiak új duncant készítettek, egy másik gholát, az Istencsászár specifikációi szerint. Ez a duncan attól félt, hogy csaknem hatvanévnyi szolgálat után félreállítják. Mindig valami ehhez hasonló jelezte a duncanek kezdődő félrehajlását. Korábban az Űrliga követe várakozott Letóra, hogy elmondhassa, az ixiek egy lézerfegyvert adtak át ennek a duncannek.

Leto felkuncogott. Az Űrliga kifejezetten fogékony lett bármire, ami veszélyeztethette soványka fűszerutánpótlásukat. Rettegtek attól, hogy az Istencsászár az utolsó kapocs a homokférgekkel, a fűszermelanzs eredeti forrásaival.

Ha víztől távol halok meg, nem lesz többé fűszer.

Ettől félt az Űrliga. Történész-könyvelőik biztosították őket arról, hogy Leto birtokában volt az univerzum legnagyobb fűszerkészlete. Ez a tudás majdnem megbízható szövetségessé tette őket.

Várakozás közben Leto Bene Gesserit-örökségéből fennmaradt kéz- és ujjgyakorlatokat végzett. A kezeire büszke volt. A homoksügér szürke membránja alatt hosszú ujjai és szembefordult hüvelykujjai ugyanolyan használhatóak maradtak, mint bármelyik emberi kéz. A lábai helyett megmaradt haszontalan csökevények inkább bosszantották, mintsem szégyellte őket. Meglepő sebességgel tudott kúszni, forogni és vetődni, de néha ráesett a lábaira és az fájdalmas volt.

Miért késlekedik a duncan?

Leto elképzelte, ahogy a férfi vívódik, kinéz a Sarír képlékeny láthatárára. A levegő ma izzott a hőségtől. Mielőtt leereszkedett volna a kriptába, Leto délibábot látott délnyugatra. A forróságtól tótágast állva tükröződött és vibrált egy kép a homok fölött, egy csapatnyi múzeumi fremen képe, akik egy sziecsdíszlet előtt parádéztak a turisták kedvéért.

A kriptában hűvös volt, egyfolytában, a fény pedig mindig halvány. Az alagútküllők sötét lyukak gyanánt tátogtak, lágy ívben emelkedtek vagy lejtettek a császári szekér kényelmes haladásához igazítva. Egyes alagutak, melyeket Leto maga hozott létre ixi szerszámokkal, még kilométereken át folytatódtak az álfalak mögött – beömlőalagutak és titkos kijáratok.

A közelgő beszélgetésen morfondírozva Letót nyugtalanság kezdte megszállni. Érdekes érzelemnek találta, amit élvezni szokott. Tudta, hogy egészen megkedvelte ezt a duncant. Élt még benne a remény, hogy a férfi túléli a közelgő interjút. Néha sikerült. Kicsi volt a valószínűsége, hogy a duncan halálos veszélyt jelentsen rá, bár erre mindig kellett legyen némi esély. Leto megpróbálta elmagyarázni ezt egy korábbi duncannek… pont itt, ebben a teremben.

– Furcsának találhatod, hogy pont én, tulajdon hatalmammal szerencséről beszélek – jegyezte meg Leto.

A duncan dühös volt.

– Semmit nem bízol a véletlenre! Ismerlek!

– Naiv vagy. Az univerzum a természetéből fakadóan a véletlen terepe.

– Nem véletlen! Bajkeverés! És általában te kevered!

– Kiváló, Duncan! A bajkeverés nagyszerű élvezet. Azzal, ahogy kezeljük, élesítjük a képzelőerőnket.

– Már nem is vagy ember! – Ó, milyen mérges volt az a duncan.

Leto irritálónak találta ezt a vádaskodást, mintha homok került volna a szemébe. Olyan elszántsággal kapaszkodott egykori emberi énje maradékába, amennyire csak tudott, de az irritációnál közelebb sosem jutott a haraghoz.

– Az életed egy közhellyé vált – vágott vissza Leto.

Duncan ekkor egy kis adag robbanószert rántott elő öltözéke redői közül. Micsoda meglepetés!

Leto szerette a meglepetéseket, még az ilyen alattomosakat is.

Ezt nem láttam előre! – Ezt meg is mondta a duncannek, aki furcsamód határozatlanul állt előtte abban a pillanatban, amikor éppen döntést kellett hoznia.

– Ez végezhet veled – mondta a ghola.

– Sajnálom, Duncan. Legfeljebb némi sérülést okozhat nekem.

– De azt mondtad, nem láttad előre! – A duncan hangja hisztérikussá kezdett válni.

– Duncan, Duncan! Az abszolút előrelátás jelenti számomra a pusztulást. A halál kimondhatatlanul unalmas.

A ghola az utolsó pillanatban félre akarta dobni a robbanószert, ám az anyag instabillá vált és túl hamar berobbant. A duncan meghalt. Ah, mindegy… a tleilaxiaknak mindig volt egy másik az axlotltartályaikban.

Az egyik lebegő parázsgömb pislákolni kezdett Leto fölött. Izgalom töltötte el. Moneo jele! Hűséges udvarmestere így figyelmeztette Istencsászárát, hogy a duncan közeledik.

A csarnok északnyugati részén, két küllő között a falon kinyílt a liftajtó, és a duncan lépett ki rajta – aprócska alak a távolban, de Leto szeme minden részletet látott: a ráncot az egyenruhája könyökén, ami arra utalt, hogy a férfi könyökölt valahol, kezébe támasztott állal. Az illata is megcsapta már: a duncan adrenalintól pörgött.

Leto szótlan maradt, amíg a férfi megérkezett elé, és gondosan tanulmányozta az alakot. Hosszú szolgálata ellenére még mindig fiatalos volt a járása, amit a minimálisan elfogyasztott fűszernek köszönhetett. A régi fekete Atreides-egyenruhát viselte, aranysassal a bal mellkasán. Érdekes kinyilatkoztatás: „A régi Atreideseket szolgálom!” A haja még mindig fekete karakül volt, faragott arcvonásainak szilárdságát magas járomcsontjai emelték ki.

A tleilaxiak jó munkát végeznek a gholáikkal, gondolta Leto.

A duncan egy keskeny, sötétbarna szálakból szőtt táskával érkezett, amelyet már hosszú évek óta hordott magánál. Általában azokat a dolgokat tartalmazta, amelyekre a jelentését alapozta, de ma valami nagyobb súlytól duzzadozott.

Az ixi lézerfegyver.

Idaho Leto arcát figyelte, miközben közeledett hozzá. A vonásai nyugtalanítóan Atreides-szerűek maradtak, karcsú vonalakkal, teljesen kék szemekkel, melyek fizikai betolakodásnak érződtek. A fejét szürke homoksügérhártya vette körül, amelyről tudta, hogy védőburok gyanánt képes eltakarni az arcát, villámgyorsan, mint egy pislogási reflex. A bőr a szürke keretben rózsaszín maradt. Nehéz volt nem arra gondolni, hogy Leto arca egy obszcenitás, az elveszett emberség egy darabja valami idegen lény csapdájában.

Alig hatlépésnyire állt meg a császári szekértől, és meg sem próbálta leplezni dühös elszántságát. Nem is gondolt arra, vajon tud-e Leto a lézerfegyverről. Ez az Impérium már túl messzire sodródott a régi Atreidesek moralitásától, egy személytelen gépezet lett, ami minden ártatlant eltiport az útjában. Véget kellett vetni neki!

– Sionáról és egyéb ügyekről akarok beszélni veled – mondta és fogást váltott a táskán, hogy könnyedén előhúzhassa a lézerfegyvert.

– Rendben. – Leto hangjában unalom csendült.

– Csak Siona menekült el, de még mindig van valahol egy lázadóbázis, ahová tart.

– Azt hiszed, nem tudok róla?

– Tudom, hogy veszélyesen megtűröd a lázadókat! Csak azt nem tudom, mi van a csomagban, amit ellopott.

– Ja, abban! A Citadella teljes tervrajza.

Idaho egy pillanatra ismét Leto őrparancsnoka lett, és mélységesen megdöbbent a biztonsági kockázaton.

– Hagytad, hogy elszökjön vele?

– Nem. Te hagytad.

A ghola hátrahőkölt a vádaskodástól. A benne lapuló orgyilkos lassan újra úrrá kezdett lenni rajta.

– Ez minden, amit megszerzett? – kérdezte.

– Volt még két kötet a tervrajzok mellett, a naplóm másolatai. Azokat is elvitte.

Idaho Leto rezzenetlen arcát fürkészte.

– Mi van azokban a naplókban? Néha azt mondod, csak napló, máskor azt, hogy történelem.

– Egy kicsit mindkettő. Nevezhetjük akár tankönyvnek is.

– Nem zavar, hogy elvitte?

Leto megengedett magának egy halvány mosolyt, amit a ghola nemleges válasznak vett. Pillanatnyi feszültség suhant át Leto testén, amikor Idaho a táskába nyúlt. A fegyverért vagy a jelentésért? Bár ellenálló volt a hővel szemben, tudta, hogy a testének egy része, különösen az arca sebezhető maradt.

Idaho elővett egy jelentést a táskájából, és mielőtt elkezdett volna olvasni belőle, a jelek már nyilvánvalóak voltak Leto számára. A ghola válaszokat keresett, nem információt akart közölni. Igazolni akarta azt az utat, amit már kiválasztott.

– Felfedeztünk egy Alia-kultuszt a Giedi Prime-on – mondta.

Leto hallgatott, miközben Idaho beszámolt a részletekről. Milyen unalmas! A gondolatai elkalandoztak. Apja rég halott húgának hívei manapság csak alkalmi szórakozást jelentettek számára. A duncanek kiszámítható módon egyfajta titkos fenyegetésként értékelték az ilyen aktivitást.

A férfi befejezte az olvasást. Ügynökei kétségtelenül alaposak voltak. Unalmasan alaposak.

– Ez nem más, mint Ízisz-nosztalgia – mondta Leto. – A papjaim és papnőim jól fognak szórakozni a kultusz és a követői elfojtásával.

Idaho a fejét csóválta, mintha egy belső hangra válaszolt volna.

– A Bene Gesseritek tudtak a szektáról.

Na, ez már érdekelte Letót.

– A Nővérek sosem bocsátották meg nekem, hogy elvettem tőlük a tenyészprogramjukat.

– Ennek semmi köze a tenyészethez.

Leto elfojtotta halvány derűjét. A duncanek nagyon érzékenyek voltak, ha az embernemesítés került szóba, bár némelyikük olykor részt vett benne.

– Értem – felelte. – Nos, a Bene Gesseritek mind őrültek egy kicsit, de az ilyesmi meglepetések kaotikus tartalékát rejti. Néhány meglepetés értékes lehet.

– Nem látom, milyen értékkel bírhat ez.

– Szerinted a Nővérek álltak a kultusz mögött? – kérdezte Leto.

– Igen.

– Magyarázd el.

– Volt egy szentélyük. A „Kriszkés szentélyének” nevezték.

– Valóban?

– A főpapnőjük a „Jessica Fényének Őrzője”. Ez utal valamire?

– Csodálatos! – Leto meg sem próbálta palástolni vidámságát.

Engedélyezett magának egy rövid szünetet, alig szemvillantásnyi időre. A benne élő nagyanyját nem érdekelte különösebben ez a kultusz a Giedi Prime-on. Az Istencsászár kénytelen volt fallal elzárni Jessica emlékeit és identitását.

– Mit gondolsz, mi ennek a kultusznak a célja?

– Nyilvánvaló – felelte Idaho. – Egy rivális vallás létrehozása, hogy aláássák a tekintélyedet.

– Ez túl egyszerű. Sok minden elmondható a Bene Gesseritről, de nem ostobák.

A ghola várta a magyarázatot.

– Több fűszert akarnak! Több Tisztelendő Anyát.

– Ezért addig bosszantanak, amíg le nem fizeted őket?

– Csalódtam benned, Duncan.

Idaho üres tekintettel meredt Letóra, aki mesterkélten felsóhajtott; jelenlegi alakjában bonyolult és szükségtelen gesztus volt. A duncanek általában okosak, de Leto úgy sejtette, ennek az elméjét elködösítette a terve.

– A Giedi Prime-ot választották otthonuknak – mondta Leto. – Ez mire utal?

– Harkonnen-világ, de ez már ősi történelem.

– A nővéred ott halt meg, a Harkonnenek áldozataként. Nem csoda, ha a Harkonnenek és a Giedi Prime összekapcsolódik a gondolataidban. Ezt miért nem említetted korábban?

– Nem tartottam fontosnak.

Leto összepréselte az ajkát. A nővére említése aggasztotta a duncant. A férfi intellektuálisan tudta, hogy ő csak egy a felélesztett másolatok hosszú sorában, a tleilaxiak axlotltartályainak terméke, akit az eredeti sejtekből hoztak létre. A duncan nem menekülhetett felébresztett emlékei elől. Tudta, hogy az Atreidesek mentették meg a Harkonnenek fogságából.

Bármi legyek is, azért mégiscsak Atreides vagyok.

– Mit akarsz ezzel mondani? – követelte Idaho.

Leto úgy döntött, ideje egy kiáltásnak. Jó hangosra vette.

– A Harkonnenek halmozták a fűszert!

Idaho egy teljes lépést hátrált.

Leto halkabban folytatta:

– Van egy ez idáig felfedezetlen fűszermelanzskészlet a Giedi Prime-on. A Nővérek a vallási hókuszpókusz álcája alatt akarták megkaparintani.

Idaho megdöbbent. Amint meghallotta, egyértelműnek tűnt a válasz.

És én nem vettem észre, gondolta.

Leto kiáltása visszazökkentette a Császári Gárda kapitányának szerepébe. Tisztában volt a birodalom gazdasági működésével, amely végletesen leegyszerűsítve így szólt: tilos a kamat; pénzt az asztalra. Az egyetlen pénznem az Istencsászár képmását viselő érme volt. Mindez azonban a fűszeren alapult, amelynek értéke már így is óriási volt, de mindig egyre drágult. Egy bőröndnyi belőle egy bolygó árát érte.

„Urald a pénzt és az udvart. A többi lehet a tömegé”, gondolta Leto. A vén Jacob Broom mondta ezt. Hallotta magában a vénember horkantását. „A dolgok nem sokat változtak, Jacob.”

Idaho mély levegőt vett.

– Azonnal értesíteni kell a Hitrendészetet.

Leto hallgatott.

A ghola elértette a csendet és folytatta a jelentését, de Leto csupán tudata töredékével figyelt rá. Mintha csak egy figyelő áramkör lett volna, amely mindössze felvette Idaho szavait és tetteit, melyek csak néha váltottak ki egy belső megjegyzést:

Most pedig Tleilaxról akar beszélni.

Ez veszélyes terep számodra, Duncan.

Ez azonban új utat nyitott meg Leto gondolatai előtt.

A ravasz tleilaxiak még mindig az eredeti sejtekből készítik a duncaneket. Vallásilag tiltott dolgot művelnek, és ezt mindketten tudjuk. Nem engedélyezem az emberi genetika mesterséges manipulálását. Ám a tleilaxiak megtanulták, mennyire nagyra értékelem a duncaneket gárdakapitányként. Nem hiszem, hogy gyanítanák, milyen szórakoztatóértékkel bír ez számomra. Lenyűgözőnek tartom, hogy most már egy folyó is őrzi az Idaho nevet ott, ahol egykor egy hegy állt. Az a hegy már nem létezik. Leromboltuk, hogy építőanyagot nyerjünk belőle a Saríromat körbeölelő falhoz.

Természetesen a tleilaxiak tisztában vannak vele, hogy olykor bevonom a duncaneket a saját tenyészprogramomba. A duncanek a keverékek erejét képviselik… és annál is többet. Minden tűzhöz kell egy elfojtó.

Ezt a példányt Sionával akartam pároztatni, de ez talán már nem lehetséges.

Hah! Azt akarja, „csapjak oda” a Tleilaxnak. Miért nem kérdezi meg egyenesen: „Le akarsz cserélni?”

Nagy a kísértés, hogy válaszoljak neki.

Idaho keze ismét a táskába nyúlt. Leto figyelmét semmi sem kerülte el morfondírozás közben.

A lézerfegyver, vagy további jelentések? Még több jelentés.

A duncan óvatos marad. Nemcsak biztosítékot akar rá, hogy nem tudok a szándékáról, de további „bizonyíték” kell neki, hogy nem vagyok méltó a hűségére. Elnyújtott módon tétovázik. Mindig is ilyen volt. Már számtalanszor elmondtam neki, hogy nem fogom felhasználni a jövőbe látásomat, hogy megjósoljam távoztomat ebből az ősi formából. Ám ő kételkedik. Az örökös kétkedő!

Ez a tágas csarnok beissza a hangját, és ha nem lennék ilyen érzékeny, a nyirkosság elleplezné a félelme vegyi nyomait is. Kifakítom a hangját a tudatomból. Milyen unalmas lett ez a duncan. Felmondja Siona lázadásának történetét, és bizonyára hozzáteszi személyes megrovását a lány legutóbbi mutatványa kapcsán.

– Ez nem hétköznapi lázadás – mondja.

A kijelentés visszarángat. A bolond! Minden lázadás hétköznapi és végtelenül unalmas. Ugyanazt a mintázatot követik, egyik a másik után. A fő mozgatóerő az adrenalinfüggőség és a személyes hatalom iránti vágy. Minden lázadó titokban arisztokrata. Ezért olyan könnyű megtérítenem őket.

Miért nem hallgatnak rám a duncanek, amikor erről mesélek nekik? Ezzel a duncannel is lezajlott már ugyanez a vitánk. Egyike volt az első konfrontációinknak, ugyanebben a kriptában.

– A kormányzás művészete megköveteli, hogy soha ne add át a kezdeményezést a radikális elemeknek – mondta.

Milyen pedáns! A radikálisok minden generációban kitermelődnek, és ezt nem szabad megakadályozni. Ezt érti az alatt, hogy „feladni a kezdeményezést”. El akarja tiporni őket, elfojtani, irányítani, megakadályozni. Ő az élő bizonyítéka annak, hogy nincs nagy különbség a rendőri és a katonai elme között.

Azt mondtam neki: – A radikálisoktól csak akkor kell félned, ha megpróbálod elfojtani őket. Bizonyítanod kell, hogy felhasználod a legjobb elgondolásaikat.

– Veszélyesek. Veszélyesek! – Azt hiszi, ha eleget ismételgeti, igazság lesz belőle.

Lassan, lépésről lépésre vezetem végig a módszeremen, és még úgy is tűnik, hogy figyel.

– Ez a gyengeségük, Duncan. A radikálisok mindig túl egyszerűen látják a dolgokat: fekete-fehér, jó és gonosz, ők és mi. A komplex témák ilyen megközelítésével utat nyitnak a káoszba. A kormányzás művészete, ahogy te nevezed azt, a káosz uralása.

– Senki sem tud megbirkózni minden meglepetéssel.

– Meglepetés? Ki beszél itt meglepetésről? A káoszban nincs semmi meglepetés. Kiszámítható jellegzetességei vannak. Például elsöpri a rendet és megerősíti a szélsőséges elemeket.

– De hát nem ezt akarják a radikálisok? Nem azért rázzák fel a dolgokat, hogy megszerezzék a hatalmat?

– Azt hiszik, hogy ezt csinálják. Igazából új szélsőségeseket teremtenek, új radikálisokat, és folytatják a régi gyakorlatot.

– És mi van azzal a radikálissal, aki átlátja a komplexitásokat és úgy támad rád?

– Az nem radikális. Az egy rivális vezér.

– Velük mit teszel?

– Megnyerem őket, vagy végzek velük. A legelemibb szinten ez minden hatalmi csatározás eredete.

– De mi a helyzet a messiásokkal?

– Mint az apám?

A duncan nem szereti ezt a kérdést. Tudja, hogy a magam nagyon különös módján az apám is vagyok. Tudja, hogy képes vagyok apám hangján és személyiségeként beszélni, és az emlékek pontosak, sosem manipuláltak, és elkerülhetetlenek.

– Nos… ha úgy gondolod – mondja végül vonakodva.

– Duncan, én vagyok mindegyikük, és tudom. Sosem létezett olyan, hogy igazán önzetlen lázadó, csupán képmutatók… hogy tudatosan vagy sem, az már mindegy.

Ez felbolydulást kelt az ősi emlékeimben. Néhányan sosem adták fel a hitüket, hogy ők és csakis ők tudták a megoldást az emberiség minden problémájára. Ebben az értelemben olyanok, mint én. Együttérzek velük, még akkor is, miközben azt mondom, hogy a bukás önmaga bizonyítéka.

Mégis, kénytelen vagyok elzárni őket. Felesleges rágódni rajtuk, már alig többek elevenbe vágó emlékeztetőknél… Akárcsak ez a duncan itt előttem, a lézerfegyverével…

Mélységes istenek! Elkalandoztam! A kezében van a fegyver és az arcomnak szegezi.

– Te is, Duncan? Te is elárultál engem?

Et tu, Brute?

Leto lényének minden eleme teljesen éber lett. Érezte, hogy rángatózik a teste. A féreghúsnak saját akarata volt.

– Mondd meg, Leto – kezdte Idaho megvetően –, hányszor kell még megfizetnem a hűség árát?

Leto felismerte a mögöttes kérdést: „Hányan voltak már előttem?” A duncanek mind tudni akarták ezt. Minden duncan megkérdezte, és egyetlen válasz sem elégítette ki őket. Mind kételkedtek.

Legszomorúbb Muad-Dib-hangján szólalt meg:

– Hát nem leled büszkeségedet a csodálatomban, Duncan? Nem tűnődtél még azon, mi az, ami miatt állandó társamnak akarlak évszázadokon keresztül?

– Tudod, hogy én vagyok a legnagyobb bolond!

– Duncan!

A mérges Muad-Dib hangjára mindig számítani lehetett, hogy megtöri Idahót. Annak ellenére, hogy tudta, egyetlen Bene Gesserit sem bánt soha olyan jól a Hanggal, mint Leto, kiszámítható módon erre az egy hangra mindig hallgatott. A lézerfegyver megremegett a kezében.

Ennyi elég is volt. Leto már lendületesen le is gördült a szekérről. A ghola még sosem látta így mozogni, és nem is sejtette, hogy ilyesmi megtörténhet. Leto számára ennek az eshetőségnek két feltétele volt: a közvetlen veszély, amit a féregtest megérezhetett, és a test szabadon engedése. A többi automatikus, és a sebessége mindig meglepő még számára is.

A lézerfegyver volt a legnagyobb problémája. Csúnyán megsebezhette, bár kevesen ismerték igazán a protoféregtest hőtűrő képességét.

Leto még gördülve taglózta le Idahót, és félresöpörte a tüzelő fegyvert. Egyik haszontalan lába felől sokkoló érzések lökete rontott a tudatába. Egy pillanatig csak a fájdalom létezett. Ám a féregtest szabadon cselekedhetett, és a reflexek vad vergődést indítottak meg. Leto csont reccsenését hallotta. A lézerfegyver messzire esett a kripta padlóján, ahogy kifordult a ghola rángatódzó kezéből.

Miután legördült a duncanről, újabb támadásra készülve fordult felé, de erre már nem volt szükség. Sérült végtagja még mindig fájdalmasan nyilallt, és érezte, hogy a végét leégette a fegyver lövése. A sügérbőr már el is fedte a sebet, a fájdalom pedig rút lüktetéssé fakult.

Idaho megmozdult. Kétség sem fért hozzá, hogy halálos sebet kapott, a mellkasa jól láthatóan megroppant. Minden lélegzetvétele fájdalmasnak tűnt, de kinyitotta a szemét és felnézett Letóra.

A halandó porhüvelyek állhatatossága!

– Siona – hörögte a férfi.

Leto látta, ahogy távozik belőle az élet.

Érdekes, gondolta. Lehetséges, hogy ez a Duncan és Siona… Nem! Ez a Duncan mindig őszinte megvetést tanúsított Siona ostobaságai iránt.

Visszamászott a császári szekérre. Ez közel volt! Biztos lehetett benne, hogy a duncan az agyára célzott. Leto mindig is tudta, hogy a karjai és lábai sérülékenyek, de azt senkinek sem fedte fel, hogy ami egykor az agya volt, már nem az arca mögött lapult. Nem is emberi méretű agy volt, hanem gócpontokra bomolva szétszóródott egész testében. Ezt nem árulta el senkinek, csak a naplójának.

Ó, micsoda tájakat láttam! Micsoda embereket! A messzire vándorló fremeneket, és a többieket mind. Vissza, egészen Terra mítoszáig. Ó, azok a csillagászati leckék, az intrikák, a vándorlások, a kétségbeesett menekülések, a lábsajdító, tüdőhasogató futások annyi éjszakán át a kozmikus porszemeken, ahol védelmeztük mulandó birtokainkat! Én mondom nektek, csodák vagyunk, és emlékeim semmi kétséget nem hagynak efelől.

AZ ELLOPOTT NAPLÓK

A kis, fali asztalnál dolgozó nő túl megtermett volt a keskeny székhez képest, amin gubbasztott. Odakint már pirkadt, de ebben az ablaktalan szobában, mélyen Onn városa alatt csak egyetlen parázsgömb világított magasan az egyik sarokban. A fényét meleg sárgára állították, de így sem sikerült elűznie a kis szoba szürke praktikusságát. A falakat és a mennyezetet egyforma, szögletes, mattszürke fémpanelek borították.

Csak egyetlen másik bútordarab állt a szobában, egy keskeny priccs, vékony szalmazsákkal és egy jellegtelen, szürke takaróval. Egyértelmű volt, hogy egyik bútordarabot sem a helyiség lakójára tervezték.

A nő sötétkék, egyrészes pizsamát viselt, amely ráfeszült széles vállára, miközben az asztal fölé görnyedt. A parázsgömb megvilágította rövidre nyírt, szőke haját és arca jobb oldalát, kiemelve szögletes állkapcsát. A szája némán szavakat formált, miközben vastag ujjaival óvatosan nyomkodta egy vékony billentyűzet gombjait. Közönyösen kezelte a gépet, kezdeti csodálata vonakodó, félelemmel teli izgatottsággá vált. A gépezet régi ismerőse volt, mégsem halványult el egyik, iránta érzett érzelme sem.

Ahogy gépelt, szavak jelentek meg egy fali panelbe bújtatott képernyőn, melyet asztallap takart, amíg le nem hajtották.

„Siona tovább halad az útján, amely erőszakos támadást sejtet Szentséged ellen”, írta. „Siona rendíthetetlen az elhatározásában. Ma azt mondta nekem, hogy másolatokat fog adni az ellopott könyvekből azoknak a csoportoknak, amelyek hűsége Szentséged iránt kétséges. Megemlítette a Bene Gesseritet, az Űrligát és az ixieket. Azt mondja, a könyv a Te rejtjelezett szavaidat tartalmazza, és ezzel az ajándékkal kér segítséget Szent Szavaid megfejtéséhez.

Uram, nem tudom, milyen nagy felfedezések várnak elrejtve azokon a lapokon, de ha tartalmaznak bármit is, ami fenyegeti Szent Személyedet, könyörgöm neked, ments fel Sionának tett hűségesküm kötelezettsége alól! Nem értem, miért akartad, hogy fogadalmat tegyek neki, de félek tőle.

Maradok hűséges szolgád, Naila.”

A szék megnyikordult, amikor Naila hátradőlt, hogy végiggondolja a leírt szavait. A szoba a vastag szigetelés szinte teljes hangtalanságába süllyedt. Csak halk légzése és gépezetek távoli lüktetése érződött, utóbbi inkább a padló rezgésében, mintsem a levegőben.

Naila az üzenetére meredt. Csakis az Istencsászár tekintetének szánta, így szent őszinteségnél többet igényelt. Mély nyíltságra volt szükség, amelyet a nő kimerítőnek talált. Végül bólintott és megnyomott egy gombot, amely titkosítja a szavakat és előkészíti az üzenetküldésre. Fejét lehajtva némán imádkozott, mielőtt elrejtette volna az asztallapot a panel mögé. Tudta, ezzel el is küldte az üzenetet. Maga Isten ültetett egy eszközt a fejébe, és titoktartásra eskette. Figyelmeztette, hogy eljöhet a nap, amikor a koponyájában lévő készüléken keresztül beszélni fog hozzá. Eddig még sosem tette meg. Sejtette, hogy az ixiek készítették a szerkezetet. Úgy nézett ki, mintha ők csinálták volna. Ám maga Isten tette ezt vele, ezért el tudta hessegetni a gyanút, hogy esetleg egy számítógép van benne, amelynek használatát az Egyezség tiltja.

„Ne alkoss eszközt az elme hasonlatosságára!”

Naila megborzongott. Felállt, majd visszatolta székét a priccs mellé, a rendes helyére. Megtermett, izmos testén feszült a vékony, kék öltözék. Lassú megfontoltság lengte körül, mint aki folyamatosan alkalmazkodik fizikai erejéhez. Körbefordult a szobácskában és figyelmesen tanulmányozta a falat, ahol a lehajtható asztal állt az előbb. Csak a szokásos, szürke panel látszott, olyan volt, mint a többi. Sehol egy szösz, egy hajszál, semmi, ami árulkodott volna a panel titkáról.

Mély, megnyugtatónak szánt levegőt vett és kilépett az egyetlen ajtón át egy ritkásan elhelyezett parázsgömbök által megvilágított, szürke átjáróba. A gépezet idekint hangosabban zakatolt. Balra fordult és pár perc múlva már Sionával volt egy nagyobb szobában, melynek közepén a Citadellából ellopott tárgyak sorakoztak. Két ezüstös parázsgömb világította meg a jelenetet – a lány az asztalnál ült, Topri, az asszisztense pedig mellette állt.

Naila vonakodva csodálta a lányt, de Toprit kizárólag ellenszenvvel tudta szemlélni. Ideges, kövér férfi volt, dülledt, zöld szemmel, tömpe orral és vékony ajakkal gödrös álla fölött. Szinte sipákolt, amikor beszélt.

– Ezt nézd, Naila! Nézd, mit talált Siona a két könyv lapjai közé préselve!

A nő becsukta és bezárta a szoba egyetlen ajtaját.

– Túl sokat beszélsz, Topri – szólt rá. – Fecsegős vagy. Mi van, ha nem vagyok egyedül a folyosón?

Topri elsápadt, aztán morcosan összeráncolta a homlokát.

– Attól tartok, igaza van – mondta Siona. – Miből gondoltad, hogy el akartam mondani Nailának a felfedezésemet?

– Hiszen mindenben megbízol benne!

A lány Naila felé fordította a figyelmét.

– Tudod, miért bízom benned, Naila? – kérdezte tőle szenvtelen hangon.

A nőt hirtelen félelem öntötte el. Vajon felfedezték a titkát?

Kudarcot vallottam, Uram?

– Nincs válaszod a kérdésemre?

– Adtam rá valaha is okot, hogy ne bízz bennem? – kérdezett vissza a nő.

– Ez nem elég ok a bizalomra – felelte a lány. – Tökéletesség nem létezik, sem emberben, sem gépben.

– Akkor te miért bízol bennem?

– A szavaid és a tetteid mindig összecsengnek. Ez kiváló tulajdonság. Toprit például nem kedveled, és sosem rejted véka alá a véleményedet.

Naila a férfira pillantott, aki a torkát köszörülte.

– Nem bízom benne – bökte ki a nő.

A szavak megfontolás nélkül ugrottak az elméjébe és szaladtak ki a száján. Csak ekkor jött rá az ellenszenve igazi okára: Topri bárkit elárulna, ha haszna származna belőle.

Rájött volna, ki vagyok?

Topri továbbra is a homlokát ráncolta.

– Nem fogok itt állni és tűrni ezt a sértegetést! – Sarkon fordult és elindult kifelé, de Siona feltartotta a kezét. Topri elbizonytalanodott.

– Bár a régi fremen nyelven beszélünk, és hűséget fogadunk egymásnak, nem ez tart össze minket – mondta. – Minden a tetteken múlik. Én csak ezt nézem. Értitek, mit mondok?

Topri automatikusan bólintott, de Naila csak a fejét csóválta.

Siona rámosolygott.

– Te nem mindig értesz egyet a döntéseimmel, igaz, Naila?

– Igaz – préselte ki a szót a nő.

– És sosem titkoltad előlem az ellenérzéseidet, de mégis engedelmeskedsz nekem. Miért?

– Ezt fogadtam meg.

– Már mondtam, hogy ez nem elég.

Naila érezte, hogy izzad, és tudta, hogy ez árulkodó jel, de képtelen volt megmozdulni. Mit tegyek? Megesküdtem Istennek, hogy engedelmeskedem Sionának, de ezt nem mondhatom el neki!

– Válaszolnod kell a kérdésemre! – jelentette ki Siona. – Megparancsolom!

A nő visszafojtotta a lélegzetét. Ettől a dilemmától félt a legjobban. Nem volt kiút. Néma imát mormolt, aztán halkan megszólalt.

– Megesküdtem Istennek, hogy engedelmeskedem neked.

Siona vidáman tapsolt egyet és felnevetett.

– Tudtam!

Topri is kuncogott hozzá.

– Hallgass, Topri! Éppen neked próbálok leckét adni. Te nem hiszel semmiben, még magadban sem.

– De én…

– Mondom, hallgass! Naila hisz. Én is hiszek. Ez tart össze minket. A hit.

– A hit? – képedt el a férfi. – Te hiszel a…

– Nem az Istencsászárban, te bolond! Hiszem, hogy egy felsőbb hatalom elszámol a zsarnok Féreggel. Mi vagyunk az a felsőbb hatalom.

Naila reszketegen sóhajtott.

– Semmi baj, Naila – mondta neki Siona. – Nem érdekel, honnan merítesz erőt, amíg hiszel valamiben.

A nő mosolyt erőltetett az arcára, aztán elvigyorodott. Korábban még sosem kavarta fel ennyire az Úr bölcsessége. Kimondhatom az igazat, és az is csak az Istenemet szolgálja!

– Hadd mutassam meg, mit találtam a könyvekben – mondta Siona és az asztalon szétterített papírlapokra mutatott. – A lapok közé volt préselve.

Naila megkerülte az asztalt és lenézett rá.

– Először is itt van ez – emelt fel a lány egy tárgyat, ami majdnem elkerülte Naila figyelmét. Vékony szál… valami, és egy…

– Egy virág?

– Két papírlap között. A papírra ez volt írva.

Siona az asztal fölé hajolva olvasta fel:

– Ghanima hajszála egy csillagvirágszirommal, amit egyszer kaptam tőle. – Felnézett Nailára, úgy folytatta. – Az Istencsászárunkról kiderült, hogy szentimentális. Erre a gyengeségre nem számítottam.

– Ghanima? – kérdezett vissza Naila.

– A testvére! Emlékezzetek a Szájhagyományra!

– Ó, igen… Ghanima imája.

– Ezt hallgassátok – emelt fel Siona egy újabb papírlapot, és felolvasta a tartalmát.

„A homokos föveny szürke, mint halott orcája,

Zöld dagályban felhők tükörképe remeg;

Nyirkos, sötét peremén állok

Arany tajték mosdatja lábamat

Hordalékfa füstjét érzem én.”

Siona újfent Nailára nézett.

– Ezt úgy azonosítja, mint „a szavak, miket akkor írtam, mikor tudomást szereztem Ghani haláláról”. Mi a véleményed erről?

– Hogy… szerette a testvérét.

– Igen! Képes a szeretetre. Ó, igen! Most megfogtuk!

Néha olyan szafarikra indulok, amelyeken semmilyen más élőlény nem tudna részt venni. Befelé indulok, az emlékeim tengelyén. Ahogy egy diák, aki beszámol a vakációjáról, úgy állok én is hozzá a témához. Legyen mondjuk… az értelmiségi nők! Elindulok vissza az őseim óceánján. Óriási uszonyú hal vagyok a mélységekben. Észlelésem szája tágra nyílik, és bekebelezem őket! Néha… néha konkrét személyekre vadászok az írott történelemből. Kellemes és bizalmas élmény újra átélni az életüket, miközben gúnyolódhatok az akadémikusok tudálékosságán, akik az életrajzukat írták.

AZ ELLOPOTT NAPLÓK

Moneo szomorú beletörődéssel ereszkedett le a kriptába. Most már nem volt menekvés a kötelességei elől. Az Istencsászár egy kis időt kért, hogy gyászolhassa egy újabb duncan halálát… de aztán az élet ment tovább, és tovább…

A lift nesztelenül suhant, kiváló ixi megbízhatósággal. Egyszer, egyetlenegyszer az Istencsászár azt kiáltotta főudvarmesterének: „Moneo! Néha már azt hiszem, hogy téged is az ixiek gyártottak!”

Érezte, ahogy megáll a lift. Az ajtó kinyílt, ő pedig kinézett a félhomályba, a császári szekér sötét sziluettje felé. Semmi nem utalt rá, hogy Leto észrevette volna az érkezését. Felsóhajtott, és megindult a visszhangzó, örökös szürkületben. A szekér közelében egy test hevert a padlón. Ez már nem valamiféle déja vu. Szokványos helyzet.

– Nem szereted ezt a helyet, Moneo. Látom rajtad – mondta neki Leto egyszer régen, még szolgálata hajnalán.

– Nem, uram – felelte akkor a férfi.

Csupán egészen kis erőfeszítésébe került felidéznie a pontos hangnemet, a naiv múltbéli énjét, és az Istencsászár válaszát:

– Te nem tartasz megnyugtató helynek egy mauzóleumot, Moneo. De én végtelen erő forrásának találom.

Emlékezett rá, hogy mennyire nem akart tovább időzni ezen a témán.

– Igen, uram.

– Mindössze néhány ősöm nyugszik itt – erőltette tovább Leto. – Muad-Dib vize itt van. Ghani és Hark al-Ada is itt nyugszanak, természetesen, de ők nem az én őseim. Nem, őseim igazi kriptája én magam vagyok. Itt főleg a duncanek és a tenyészprogramom eredményei vannak. Egy napon te is ide fogsz kerülni.

Moneo léptei lelassultak az emlékek hatására. Felsóhajtott és gyorsabban kezdte szedni a lábát. Leto erőszakos tudott lenni, ha elfogta a türelmetlenség, de egyelőre még nem mutatta ennek jeleit. A férfi ettől még nem feltételezte, hogy az Istencsászár ne lenne tudatában az érkezésének.

Leto lehunyt szemmel feküdt és csak a többi érzékszervével követte Moneót a kriptán keresztül. Siona kötötte le a gondolatait.

Siona ádáz ellenségem lett, gondolta. Ezt Naila szavai nélkül is tudtam. A tettek embere. Hatalmas energiák felszínén létezik, amely örömteli fantáziákkal tölt el. Eksztázis nélkül nem is tudom ezeket az élő energiákat szemlélni. Ezek létezésem értelmei, a minden eddigi tettemet igazoló bizonyítékok… Még ennek az ostoba duncannek a megölése is közéjük tartozik.

Leto hallotta, hogy udvarmestere még nem ért el az út feléig. Léptei egyre lassultak, majd újra sietősebbre fogta.

Micsoda ajándékot adott nekem Moneo ezzel a lánnyal! – gondolta. Siona friss és értékes. Ő az új, miközben én az elavult dolgok gyűjteménye vagyok, az átkozottak hagyatéka, az elveszettek és elkóboroltak emléke. A történelem kisiklott darabjaiból állok, amelyek elsüllyedtek szem elől a múltunkban. Korábban soha nem képzelte el senki a csőcselék ilyen gyülevészét!

Leto felvonultatta a benne élő múltat, hogy lássák, mi történt a kriptában.

Minden apró részlet az enyém!

Siona azonban… Siona egy tiszta lap, amelyre még nagy dolgokat lehetett írni.

Végtelen gondossággal őrzöm ezt a lapot. Felkészítem és megtisztítom.

Mire célozhatott a duncan, amikor kimondta a nevét?

Moneo bátortalanul, de tökéletes éberséggel közelítette meg a szekeret. Leto biztosan nem alszik.

Az Istencsászár kinyitotta a szemét és lenézett a holttest előtt megálló férfire. Ebben a pillanatban főudvarmestere örömteli látványt nyújtott számára. Moneo rangjelzés nélküli, fehér Atreides-egyenruhát viselt – finom célzás. Arca, amely majdnem olyan ismert volt, mint Letóé, elég hatalmat biztosított neki. A férfi türelmesen várt, közömbös, sima ábrázatának vonásai változatlanok maradtak. Dús, homokszín haját gondosan és szimmetrikusan választotta el. Szürke szemei mélyéről olyan közvetlenség sütött, amelyet csak a nagy személyes hatalom tudata áraszthatott. Ezt csak az Istencsászár jelenlétében változtatta meg, de néha még akkor sem. Egyszer sem pillantott a padlón heverő testre.

Leto hallgatása hosszúra nyúlt, a férfi idővel megköszörülte a torkát.

– Szomorú vagyok, uram.

Kiváló! – gondolta Leto. Tudja, hogy őszintén bánt, ami a duncanekkel történik. Ismeri az eredményeiket, és már eleget látott közülük holtan. Tudja, hogy csak tizenkilenc duncan halt az emberek által természetesnek nevezett halált.

– Ixi lézerfegyver volt nála.

Moneo tekintete egyből a balra lévő fegyverre irányult, elárulva, hogy már korábban észrevette. Visszanézett az Istencsászárra, és végigfuttatta tekintetét a hatalmas testen.

– Megsérültél, uram?

– Semmiség.

– De megsebesített.

– Az a végtag már haszontalan volt. Még kétszáz év és mindenestül eltűnik majd.

– Személyesen intézkedem a holttest felől, uram – mondta a férfi. – Van még…

– A leégetett részem teljesen elhamvadt. Hagyjuk, hogy szétfújja a huzat. Ennél alkalmasabb hely amúgy sincs hamvak tárolására.

– Ahogy óhajtod, uram.

– Mielőtt megszabadulsz a testtől, hatástalanítsd a lézerfegyvert és hagyd elöl, hogy meg tudjam mutatni az ixi nagykövetnek. A Ligatagot illetően, aki figyelmeztetett, személyesen adj át neki tíz gramm fűszert. Ó igen, és a Giedi Prime-on lévő papnőinket értesítsd egy rejtett melanzskészletről. Valószínűleg régi Harkonnen-csempészáru.

– Mit tegyünk vele, ha megtaláljuk, uram?

– Egy részéből fizess a tleilaxiaknak az új gholáért. A többi jöhet ide, a kriptabeli raktárunkba.

– Uram. – Moneo főhajtással nyugtázta a parancsokat, ami majdhogynem meghajlás volt. Tekintete találkozott Letóéval.

Leto elmosolyodott. Azt gondolta: Ő is tudja, hogy nem fogja szó nélkül hagyni a mindkettőnket egyaránt aggasztó témát.

– Láttam a Sionáról szóló jelentést – szólalt meg az udvarmester.

Leto mosolya kiszélesedett. A férfi az ilyen pillanatokban nagy örömet okozott neki. A szavai annyi mindent tartalmaztak, amit nem kellett nyíltan kimondaniuk egymás között. A szavak és tettek pontos összhangban voltak, arra a közös megértésre épültek, hogy ő úgyis mindenki után kémkedett. Moneo természetesen aggódott a lánya miatt, de igyekezett megértetni azt is, hogy az Istencsászár iránti elkötelezettsége rendületlen maradt. Saját fejlődésének útját ismerve a férfi pontosan tudta, milyen kényes helyzetben van a lány.

– Hát nem én teremtettem őt, Moneo? – kérdezte Leto. – Nem én irányítottam a származásának és neveltetésének körülményeit?

– Ő az egyetlen lányom, felség.

– Bizonyos értelemben Hark al-Adára emlékeztet – jegyezte meg az Istencsászár. – Nem sok van benne Ghaniból, bár valamennyi biztosan akad. Talán egy kicsit a Bene Gesserit tenyészprogramjában található egyik ősünkre hasonlít.

– Miért mondod ezt, felség?

Leto eltűnődött. Tudnia kell Moneónak erről az apró részletről a lányát illetően? Siona néha kifakult a jövőlátásából. Az Arany Ösvény megmaradt, de Siona elhalványult. Ám a lány nem volt jövőbe látó. Egyedi jelenség volt… és ha túléli… Leto úgy döntött, nem terheli az udvarmester hatékonyságát szükségtelen információkkal.

– Emlékezz saját múltadra – mondta végül.

– Valóban, felség! Annyi potenciál van benne, sokkal több, mint bennem valaha. De ettől veszélyes lesz.

– És nem fog rád hallgatni.

– Nem, de van egy kémem a hálózatában.

Topri lesz az, gondolta Leto.

Nem volt szüksége jövőbe látásra, hogy tudja, a férfi beépítette az emberét. Siona anyjának halála óta Leto egyre növekvő bizonyossággal ismerte Moneo döntéseinek ösvényét. Naila gyanúi Toprira utaltak. Udvarmestere pedig saját félelmeivel és tetteivel adja tudtára lánya épsége fölött érzett aggályainak árát.

Milyen kár, hogy csak egy gyermeket nemzett az asszonyától.

– Ne feledd, hogy bántam veled hasonló körülmények között. Te is tudod, mit követel az Arany Ösvény.

– Fiatal voltam és ostoba, felség.

– Fiatal és meggondolatlan, de sosem ostoba.

Moneo a bók hallatán megengedett magának egy halovány mosolyt, gondolatai közben egyre inkább afelé sodródtak, hogy úgy vélte, megértette Leto szándékait. De a veszélyek!

Az Istencsászár szavai csak megerősítették hitét:

– Tudod, mennyire élvezem a meglepetéseket.

És ez igaz is, tette hozzá gondolatban Leto. Ő is tudja. Ugyanakkor, bár Siona meglepetést tud okozni, eszembe jut legnagyobb félelmem is – az egyformaság és unalom, ami megtörheti az Arany Ösvényt. Lám, az unalom miatt kerültem pár pillanatra Duncan hatalmába is! A lány a kontraszt, amihez képest tudom, mik is a legnagyobb félelmeim. Moneo aggályai irántam nem alaptalanok.