Mary Alice Monroe

TENGERPARTI TALÁLKOZÁS

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Mary Alice Monroe

TENGERPARTI
TALÁLKOZÁS

A mű eredeti címe

Beach House Reunion

Copyright © 2018 by Mary Alice Monroe, Ltd.

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FREI-KOVÁCS JUDIT

Szerkesztette

KENYÓ ILDIKÓ

ISBN 978 963 452 753 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Kathie Bennettnek, sok-sok szeretettel és hálával

1. fejezet

Tavasszal az ivarérett nőstény álcserepesteknősök több ezer kilométert úsznak az Atlanti-óceánban, hogy annak a partnak a közelében rakhassák le a tojásaikat, ahol egykor ők is kikeltek. Két-három évente megismétlik ezt az utazást.

Minden út haza vezet. Ez a gondolat kavargott Cara fejében, miközben Debussy megnyugtató dallamaira leereszkedett Tennessee pompás hegyvidékéről Dél-Karolina perzselően meleg, sík tájára. A vadonatúj, piros kombija sebesen kanyargó folyók és patakok mellett suhant el, amelyek mind délre igyekeztek, az óceán felé. Látott tűzijátékot reklámozó óriásplakátokat, gyümölcsösstandokat, elhagyatott benzinkutakat és antik árukat kínáló, düledező boltokat. A tavasz első jelei – ragyogó sárga jázminok a buja zöld tájban – pettyezték a vidéket. Időnként egy-egy madárraj rebbent fel az égre, és Cara a nyakát nyújtogatva figyelte, ahogyan az égi vándorok észak felé tartanak. Felnevetett. Mindannyian az otthon fészke felé igyekszünk, gondolta.

Vezetés közben, amennyire csak tudta, kinyújtotta a hosszú lábát a szűk farmerben. Fehér lenvászon ingének mandzsettája kávéfoltos lett a pihenőnél. Minden túl gyorsan történt az elmúlt néhány hétben: hirtelen összecsomagolt, hogy hazaköltözzön – túl sok volt a gyors döntés és a gyorsétel. És ismét ott kanyargott – újra megtette a jól ismert utat. De még sosem érezte ilyen könnyűnek. Belenézett a visszapillantó tükörbe, miközben felidézte a tovaillanó éveket. Hányszor is tette már meg ezt az utat vissza, Isle of Palmsra?

Negyvenévesen a fagyos északról menekült haza az anyja nyaralójába a tikkasztó délre, és éppen olyan elveszettnek érezte magát, akár egy kapitány nélküli hajó. Primrose Cottage volt az ő menedéke, ahogyan előtte az édesanyjának is. Egy különleges hely az óceán partján, ahol az ember feltöltődhetett, és új célokat találhatott az életében. Aztán ötvenéves korában maga mögött akarta hagyni a múltat, és megint elment, hogy tiszta lappal indulhasson. És most, három évvel később – mint az álcserepesteknős, amiről elnevezték –, Caretta ismét visszatért az egyetlen helyre, amit mindig is az otthonának tekintett.

Finoman balra hajolt, hogy újra belenézzen a visszapillantó tükörbe. Sötét szeme alatt hatalmas karikák éktelenkedtek, és valamivel több ránc sorakozott a szeme sarkában, mint legutóbb. Többé már nem volt gyerek, ahogyan fiatal nő sem. Cara érezte, ahogy megszilárdul az elhatározása. Arra vágyott, hogy ismét otthon legyen – jobban, mint valaha.

Linneának már nagyon elege volt a négysávos I-26-os autópályából. Az elmúlt négy évben annyiszor tette már meg ezt a végtelenbe nyúló utat a columbiai Dél-karolinai Egyetemtől a charlestoni otthonáig, hogy akár csukott szemmel is haza tudott volna vezetni. És néhányszor nem is állt olyan távol ettől. Ám a Red Bull mindig jó szolgálatot tett. De ez volt az utolsó útja. Végül lediplomázott, és néhány záróünnepség meg buli után mindent bepakolt a kék, lehajtható tetejű Mini Cooperébe, majd elindult haza.

Végül elért a charlestoni lehajtóhoz. Ha turista lett volna, bizonyára a főutat követi, és beleragad valamelyik rémes dugóba az East Bayen, esetleg a Meeting vagy a King Streeten. Valahányszor elindult hazafelé, egy újabb szálloda nőtt ki a földből a nagyvárosban. A közlekedés kész rémálom volt. Türelmetlenül dobolhatott volna az ujjaival a kormányon, és átkozódhatott volna, hogy az egész félszigetet nyelje el a következő árvíz.

De mivel Linnea Charlestonban nőtt fel, egyáltalán nem számított idegennek. Élesen jobbra kanyarodott, és lesuhant a Broad Streeten a víz felé, keskeny sikátorokban manőverezett, amelyeket csak a helybeliek ismertek – zötyögős, macskaköves utcácskákon, amelyeknek a szélén autók parkoltak. Két újabb kanyar után nagy lendülettel felkanyarodott a kocsifelhajtójukra a Tradd Streeten, aztán rémülten a fékre taposott. Zihálva markolta a kormányt, miközben a lenyűgöző, fekete kovácsoltvas kapura meredt, majd megkönnyebbülten felsóhajtott, amiért nem ment neki. Az apja kitekerte volna a nyakát, ha tönkreteszi a finoman megmunkált és elmondhatatlanul drága kaput.

– Jaj, anya…! – motyogta Linnea, amikor sikerült visszanyernie az önuralmát. Az anyja évekig panaszkodott, hogy a turisták szemtelenül belesnek a fallal körülvett kertjükbe, sőt, néha még az ablakukon is. Néhány hónappal azelőtt, egy vasárnap délelőtti kertészkedés során, amikor az anyja megfordult, egy idegen férfit talált a zárt kertjükben, aki teljes nyugalommal fényképeket készített – többek között róla, ahogyan az ágyásait gyomlálta. Linnea anyja kiabálni kezdett vele, de ő csak nevetett, majd eloldalgott. Az asszony először a rendőrséget hívta, majd egy kovácsot. És mivel a ház a Tradd Streeten állt, természetesen csakis egy jól képzett mesterről lehetett szó, aki képes volt egy Charlestonba illő, finom munkát készíteni Philip Simmons stílusában. És amikor az apja meglátta a számlát, kis híján szívrohamot kapott.

– A fenébe is, Julia! – elégedetlenkedett. – Az a fickó csak készített egy képet a hátsódról!

De az anyja persze megnyerte a vitát, mint mindannyiszor, amikor valamilyen felújítást akart véghez vinni a Tradd Street-i pompás épületen.

Ám Linnea tökéletesen megfeledkezett erről, amikor befordult a kocsifelhajtóra. Most, hogy alaposabban szemügyre vette a kaput, el kellett ismernie, hogy gyönyörű, még ha kissé idegesítő darab is.

Kotorászni kezdett a táskájában, és elővette a papírlapot, amire felírta a kódot, amit az édesanyja elküldött neki e-mailen. Feltolta a fejére a napszemüveget, aztán gondosan beütötte a számokat, mire a kapu megnyugtató kattanás után könnyedén kitárult. Linnea kissé nagyzolónak érezte, ahogyan áthajtott rajta, és azon tűnődött, vajon ez volt-e az a hatás, amiben az anyja reménykedett. Elvégre imádta a rongyrázást.

Linnea megállt a méltóságteljes, krémszínű épület előtt, és kétszer megnyomta a dudát, hogy hírt adjon az érkezéséről. Gondosan nyírt borostyán kapaszkodott fel a garázsfalra szerelt rácsozatra – az anyja nem engedte volna, hogy kedvükre meredezzenek –, és buja virágözön díszlett a klasszikus charlestoni balkonládákban. Linnea mindig büszkén hozta el a barátait az otthonába, amely a híres futballklub, a Charleston Battery közelében állt, a South of Broad névre hallgató, elegáns kerületben. A helyes, görög stílusú épület mindig lenyűgöző hatást keltett a háromszintes verandájával. Mindent egybevetve mégiscsak az otthona volt.

Végigsimított az egyenes, szőke haján, amely a válláig ért, nagyjából a középiskola óta ugyanilyen frizurát viselt. Felkent egy kis rózsaszín szájfényt meg arcpirosítót, hogy elfedje az előző heti bulik kellemetlen nyomait. Ki tudja, hogyan, de ha az anyja meglátta sokatmondó, vöröslő szemét, mindig rájött, miről van szó.

Linnea kiszállt a kocsiból, és végigsimított a virágmintás szoknyáján. Az egyik szenvedélye a vintage divat volt, különösen az ötvenes évek. Ahogy becsapta az ajtót, az öccse már elő is rohant a ház mögötti kertből.

– Cooper! – kiáltotta Linnea. Az ő csillogó páncélú lovagja nyilván azért jött, hogy bevigye a csomagjait.

Cooper Pringle Rutledge bő, bézs színű rövidnadrágot viselt, amelynek már kirojtosodott a széle, és egy kinyúlt Porter-Gaud pólót. Azt az imádni való korszakát élte, amit Linnea előszeretettel nevezett fér-fiú kornak. Tizennyolc éves volt, magas és hosszú lábú, akár a nagynénje, Cara. Hozzá hasonlóan a család Rutledge-ágára ütött a sűrű, sötét hajával, a fekete szemével, az erős állkapcsával és a büszke orrával. Úgy nézett ki, mint a fiatal John Kennedy. Ezzel ellentétben Linnea a nagyanyja, Olivia kiköpött másának számított. Világos bőrű, szőke, kék szemű lány volt, akire tökéletesen illett a klasszikus szépség sztereotípiája, még ha ezek az elvárások rettenetesen dühítették is.

Cooper mosolyogva, hosszú léptekkel épp felé tartott. Nyughatatlan természet volt, akár az apjuk, aki folyton több vasat tartott a tűzben, egyik helyről a másikra rohangált, sportolt, és tökéletesítgette a játékát. Linnea inkább amolyan magányos farkasnak számított. Jobban szeretett olvasni, varrogatni a saját készítésű vintage ruháit, sétálgatni vagy gyönyörködni a természetben. Az anyja mindig úgy hívta őket: a teknős és a nyúl. És a tény, hogy Linnea bolondult a tengeri teknősökért, csak találóbbá tette a hasonlatot.

– Szia, nővérkém! – kiáltotta Cooper, aztán amikor odaért mellé, lehajolt, hogy arcon csókolja. – Klassz, hogy újra itthon vagy.

– Az már nem volt olyan klassz, hogy el sem jöttél a diplomaosztómra.

Cooper oldalra döntötte a fejét, és kajánul elvigyorodott.

– Nos, ami azt illeti… Bocs! Volt egy fontos Porter-Gaud–Bichop England-kosármeccs.

– Fontosabb, mint az egyetemi diplomaosztóm? – kérdezte kétkedően a lány.

– Igen, nos, benne vagyok a csapatban. – Csillogó szemmel nézett a nővérére. – De bepótolhatjuk, ha a jövő héten eljössz az én ballagásomra.

Linnea képtelen volt haragudni az öccsére.

– Igen, nos – válaszolta a saját szavait idézve –, majd meglátom, el tudok-e menni. Rengeteg bulira hívtak meg minden…

Felnevettek, mert mindketten tudták, hogy sosem hagyná ki.

Csillogó, fekete pick-up bukkant fel a hátuk mögött, Linnea autója eltörpült mellette. A lányt szinte megvakította a hűtőrács csillogó krómtömege. A hatalmas motor felbőgött, és a fülkében ott ült négy fiú, akiket Linnea elsős koruk óta ismert. Melegen üdvözölte őket, és gratulált, amiért valahogy sikerült elvégezniük a középiskolát.

– Most mennem kell! – kiáltotta Cooper, majd bemászott az autóba – talán a sofőr ballagási ajándéka lehetett.

Linnea meghökkent.

– Micsoda? Elmész? Csak most értem ide!

Az öccse megvillantotta az ellenállhatatlan mosolyát, és Linnea óhatatlanul elnevette magát. Ez a kisfiús mosoly egy nap még bajba keveri, állapította meg magában, és azt kiáltotta:

– Kösz, hogy segítettél bevinni a csomagokat!

A kocsi motorja tesztoszteronbemutatót tartva felbőgött, majd letolatott a felhajtón. Mielőtt csikorgó kerekekkel elszáguldott volna az utcán, Linnea még hallotta, ahogy az öccse azt kiáltja valamelyik barátjának:

– Fogd be, ez a nővérem!

Linnea megrázta a fejét, és azon morfondírozott, vajon ezúttal miféle bajba keveredik a testvére. Az anyjuk aggódva hívta fel az előző héten, és elmondta, hogy nem szívesen hagyja otthon Coopert egyedül a diplomaosztó idejére, mert Missy Bondék háza romokban hever egy ballagási buli után.

Linnea letörölte az izzadságcseppeket a homlokáról. Négy óra volt egy párás, májusi délutánon. Idén korán beköszöntött a nyár. Az azáleák már februárban virágozni kezdtek, és a hőmérő gyakran máris harminc fokot mutatott. Úgy tűnt, lassan a korai tavasz és a kései tél lesz a normális.

Kis híján megégette az ujját a csomagtartóval, amint kinyitni igyekezett.

– Köszi szépen, Cooper! – nyögött fel, amikor kinyitotta a dugig tömött csomagtartót. Ám amikor elkezdte kirángatni a dobozokat, meghallotta, hogy nyílik a garázsajtó.

Az apja személyében megérkezett a felmentő sereg.

– Apa!

– Szia, kislányom! Isten hozott idehaza!

Linnea letette a kezében lévő dobozt, és odasietett az apjához, hogy megölelhesse. Palmer Rutledge az édesanyjára hasonlított. A lányához hasonlóan szőke hajat és kék szemet örökölt a felmenőjétől. Százhetvenkét centijét a jó cipőválasztással igyekezett megtoldani. A viszonylag alacsony termete érzékeny pontnak számított közte és a nővére, Cara között. A nő magas és sötét hajú, az öccse alacsony és szőke volt. Palmer azt állította, hogy az anyjuk jó kis génkatyvaszt teremtett.

Jóképű férfi volt, mindig frissen borotvált arccal, jól öltözött hétköznapi viseletben, amely fényesre pucolt cipőből, világos színű galléros pólóból és drapp nadrágból állt. Ám a ragyogó napfényben Linnea látta, hogy a haja ritkásabbá vált a feje búbján. És a pocakja is kerekebb lett. Ám leginkább az apja vöröslő arca aggasztotta. Egy vastag falú kristálypoharat tartogatott a kezében, amely félig volt jéggel és valami barna folyadékkal. Linnea meg mert volna esküdni rá, hogy whiskyt iszik.

– Kicsit korán van még a koktélozáshoz, nem igaz?

Az apja elhúzta a száját, és megcsörgette a jeget a pohárban.

– Korán hazajövök, hogy üdvözöljem az én kislányomat, erre máris zsörtölődik velem.

– Bocs, apa. Csak ugrattalak – felelte gyorsan Linnea, bár ez nem volt igaz. Amikor a szülei előző héten ellátogattak Columbiába a diplomaosztóra, Linnea megdöbbenve látta, hogy az apja mennyit iszik. Úgy nyakalta a whiskyt, mint a vizet, kora reggeltől napestig. Amikor a lány megemlítette az anyjának, Julia egyszerűen csak összeszorította a száját, és megrázta a fejét, ezzel jelezve a beletörődését, valamint azt, hogy nem akar erről beszélni.

– Nézzenek oda! – szólt az apja, és eltolta magától, hogy szemügyre vehesse. – Esküszöm, minden áldott nap jobban hasonlítasz az anyukámra. – Aztán fanyarul elmosolyodott, amikor észrevette Linnea szoknyáját. – De talán csak azért gondolom, mert az ő ruháiban jársz.

– Hékás! – válaszolta Linnea, és durcásan elhúzta a száját. – Én magam készítettem ezt a szoknyát.

– Nagyon csinos is – állapította meg Palmer, és az ujjával finoman megbökte a lánya orrát. – Akárcsak te.

Palmer körülnézett, miközben elindult a kocsi csomagtartója felé.

– Hol van Cooper? Kiküldtem, hogy hordja be a csomagjaidat.

Linnea követte az apját.

– Elment, amikor megjelent egy barátaival megtömött kocsi. Szent egek! Azok a kisbabák máris kész férfivá cseperedtek. És szabadon garázdálkodnak egy mit sem sejtő világban.

– Esküszöm, az a fiú soha nincs kéznél, amikor az embernek szüksége van rá. Tökélyre fejlesztette a megúszás művészetét.

– De legalább sikerült elvégeznie a középiskolát.

Az apja elhúzta a száját.

– Egy kézfogásnak és egy nagylelkű adománynak köszönhetően. Cooper sosem vette olyan komolyan az iskolát, mint te. Annyi ésszel sem áldotta meg a Teremtő, akár egy derék öszvért.

– Ó, Cooper nagyon is okos! – tiltakozott Linnea, és benyúlt a csomagtartóba. Amióta megszülettek, ösztönösen védte az öccsét. – Csak lusta. – Kivett egy dobozt, és az apja kezébe nyomta. – És nagyon helyes. Biztosan megőrülnek érte a lányok.

Palmer megdörzsölte az állát, hogy elrejtse a mosolyát. Nyilvánvaló volt, hogy odavan a fiáért.

– Légycsapóval sem lehet elhessegetni őket – ismerte el, aztán résnyire szűkült szemmel a lányára nézett. – És veled mi a helyzet? Kifogtál már valami fiút, akivel érdemes lenne megismerkednem?

– Nem – válaszolta Linnea, és visszafordult a csomagtartóhoz.

– Miért nem? – kérdezte az apja, és felnyalábolta a dobozt. – Éktelenül csinos vagy. Annak idején, amikor középiskolába jártál, vadászpuskával kellett aludnom, annyi kis kandúr nyávogott az ablakod alatt.

Linnea nem válaszolt semmit, mert az apjának igaza volt. A középiskolában javíthatatlanul sokat flörtölt. Idővel azonban válogatósabb lett.

Palmer elindult a ház felé, de a válla fölött még hátraszólt:

– Tudod, te sem leszel már fiatalabb.

Linnea vonszolni kezdett egy nehéz bőröndöt.

– Még csak huszonkét éves vagyok! Az talán még nem számít vénlánynak!

– Az anyukád éppen ennyi idős volt, amikor hozzám jött feleségül. – Palmer nagy puffanással letette a dobozt az ajtónál. – Diplomaosztó májusban, esküvő júniusban.

Linnea a legszívesebben megjegyezte volna, hogy „És milyen jól sült el!”, de nem volt olyan ostoba. Inkább letette a csomagot az ajtónál, majd visszament a kocsijához, hogy behordja a gyermekkori otthonába egyetemi élete utolsó emlékeit. Úgy érezte, hogy a családi elvárások minden lépéssel szorosabb gúzsba kötik.

Az ég már szurokfeketén sötétlett, mire Cara elhagyta a szárazföldet, hogy átkeljen a szigetre vezető Connector hídon. Mindössze néhány csillag ragyogott, a hold megbújt a felhők mögött, és a végtelenbe nyúló, sós lápvidék éppúgy sötétlett, akár az ég. Apró, vörös fények pislákoltak a sziget víztornyán, és itt-ott aranyló lámpafény ragyogott néhány házban. Végül megérkezett.

– Isle of Palms.

A név meghatott sóhaj kíséretében hagyta el a száját. A charlestoni partok mellett lévő apró, dallamos nevű szigetgát az otthont jelentette számára. A legtöbben azért keresték fel a napcsókolta helyet, hogy érezzék a sós szellő simogatását, megmártóztassák a lábujjukat az Atlanti-óceán meleg vizében, és gyönyörködjenek a tenger meg az égbolt végtelen nagyságában. Ide menekülhettek a lápvidéken túli, zűrzavaros élet nyomasztó gondjaitól. Cara édesanyja mindig azt mondta, hogy a szigetgátak védik meg a szárazföldet a viharoktól. De valójában a lápvidék védte meg a szigeteket a szárazföld feszültségétől.

A szigeteken más volt az élet. Lassabb a tempó, erősebb a nyári szél. És a fenyegető veszély, hogy egy kegyetlen hurrikán bármikor magával ragadhatja az ember minden vagyonát, korán megtanította Carát arra, hogy a valódi öröm forrásait a szeretett személyek és nem a szeretett tárgyak jelentik. Ez a tudat segített neki abban is, hogy szabadnak érezze magát.

Eszébe jutott egy különösen szeles éjszaka, amikor egy hurrikán keltette áradat átvágott a parton, a dűnéken, és elöntötte a házat. Cara a padláson kuporgott az anyjával, Lovie-val, egymásba kapaszkodtak, miközben a víz szintje egyre magasabbra emelkedett. Azon a rémes éjszakán az asszony megfogta a kezét, mélyen belenézett a szemébe, és elmondta neki, hogy ráhagyja a nyaralót, mert tudja, a lánya megérti, hogy a kis ház gyógyító erővel bír.

Igazat mondott. Cara mindig boldog volt a nyaralóban. A legjobb emlékei ehhez a kis szigethez fűződtek. És imádkozott, hogy a régiek sorát újabb boldog emlékek gyarapítsák. Szinte beleszédült a várakozás izgalmába.

Az óceán hullámaiban a nőstény álcserepesteknősök már csak az alkalmas pillanatra vártak, felkészültek rá, hogy kiússzanak a partra, és folytassák a nyári fészekrakás ősi történetét. Cara remélte, hogy jó év vár rájuk sok fészekkel, és több ezer kis teknős veszi majd az útját a tenger felé. Néhány héten belül a turisták is visszatérnek, és a szigeten tartózkodók száma megkétszereződik. A nyár forgalmas időszaknak számított a déli partvidéken, de Cara ebben a szezonban nem adta bérbe a nyaralóját. Talán soha többé nem is fogja.

Ezúttal azért jött haza, hogy itt is maradjon.

Nyugatra fordult, a Palm Boulevardra, és lassított, amikor elhajtott egy szürke téglafalú ház mellett a pataknál, amely egy hatalmas tölgyfa mögött bújt meg. Tíz boldog évet töltött abban a házban Brett-tel. Megrohanták a keserédes emlékek, és egy pillanatra elakadt a lélegzete. Az özvegység magányos létforma. Sokat dolgozott azon, hogy új életet kezdjen Chattanoogában, de három év elteltével még mindig gyászolt. Most pedig egy idegen kocsi parkolt a ház előtt.

Cara szipogott, majd megragadta a kormányt, és továbbhajtott. Ne nézz vissza!, mondogatta magának. Nem azért tért vissza a szigetre, hogy a múlton keseregjen. Azért jött, hogy egy új, reménnyel teli jövőt építsen. A tenger felé kanyarodott, és elhagyta az utolsó háztömböket is. Ahogy közeledett az otthonához, egyre erősödött benne a várakozás izgalma. Aztán megpillantotta Primrose Cottage-ot.

A halványsárga házikó egy dűnén kuporgott a sötét éjszaka árnyaiban, eltörpült a két oldalán magasodó, pompás villák mellett, éppolyan aprónak és szerénynek tűnt, mint a vadvirág, amiről elnevezték. Már csak néhány háború után épült kis nyaraló maradt a szigeten, nosztalgikus emlékei a régmúlt, csendesebb időknek. Akkoriban a sziget északi részét szinte áthatolhatatlan, tengerparti erdő foglalta el.

Cara felkanyarodott a rövid, kavicsos felhajtóra, végül egy zökkenéssel megállt. Nekidöntötte a fejét a fejtámlának, és vett egy mély lélegzetet, hogy a megtett hosszú kilométerek által keltett kavargó hullámok lecsillapodjanak benne.

– Itthon vagyok – suttogta, és érezte, ahogy a szavak ereje átjárja az egész testét. Végre itthon.

A veranda lámpája fényesen ragyogott az óceánkék bejárati ajtó fölött, akár a meleg fogadtatás jelzőtüze.

– Köszönöm, Emmi – mondta Cara, és hálásan elmosolyodott. Emmaline Baker Peterson gyerekkoruk óta a legjobb barátja volt. Amióta az eszét tudta, a szomszédos nyaralókban töltötték a nyári szüneteket. Cara biztosra vette, hogy kenyeret, tejet és tojást talál majd a hűtőszekrényben, frissen mosott ágyneműt az ágyban, és nyitott ablakokat, hogy beáradhasson az esti szellő.

Ám a hátsó ülésről hallatszó nyafogó hang egy csapásra magára vonta a figyelmét. Ismét belenézett a visszapillantó tükörbe. Elmosolyodott, amikor megpillantotta az édes kis arcot, amely visszanézett rá. A kislány hatalmas fekete szeme álmosan pislogott a sötétbarna fürtök alatt, miközben egy hatalmasat ásított. Aztán rúgkapálni kezdett, pufók kezét nyugtalanul rázta, és újra nyafogni kezdett. Cara azonnal a tettek mezejére lépett. Ez a drága gyermek órákat aludt egy nyikkanás nélkül.

– Jövök már – mondta, majd kikapcsolta a biztonsági övét. Kinyitotta az ajtót, és kilépett a balzsamos, párás levegőre. Egy pillanatra megállt, és beszívta a vadvirágok meg a tenger édes illatát, miután órákat töltött a szűkös, légkondicionált kocsiban. De egy újabb nyöszörgő hang azonnal a hátsó ülés felé hívta.

– Itt vagyok – búgta, miközben a karjába vette és magához szorította az egyéves gyereket. A babának tej- és szappanillata volt, valami különös aromával fűszerezve, amivel csakis Isten ajándékozhatta meg a gyerekeket, hogy megvédje az ártatlanokat. Megcsókolta a feje búbját, érezte, ahogy a finom tincsek az ajkát csiklandozzák. A haja lágy volt, mint egy imádság.

– Isten hozott itthon, Hope!

Cara a csípőjén egyensúlyozott a kicsivel, miközben az ajtónál állva igyekezett megtalálni a megfelelő kulcsot. Egy kalitka hevert mellette a földön, benne egy csiripelő madárral. A kicsi egyre lejjebb csúszott, és Carának erőlködnie kellett, hogy meg tudja tartani. Végül a kulcs a helyére csúszott, és a zár kattant egyet. Cara felsóhajtott, belökte az ajtót, és feljebb nyalábolta Hope-ot.

– Itt vagyunk – mondta, és belépett a házba.

Azonnal megérezte az otthon jól ismert, hívogató hangulatát. Minden készen várta. A padlót felmosták, a bútorokat leporolták, virágok ragyogtak a vázákban. Érezte a tisztítószer illatát. Egy kis asztali lámpa aranyló fénybe vonta a nappalit. Minden egyes szék, minden festmény a helyén volt. Éppen ugyanúgy, ahogy három évvel azelőtt hagyta.

Carát meghatotta a barátnője figyelmessége. Az egész napos, fárasztó vezetés után nem kellett egy nyirkos, áporodott levegőjű és poros házban aludnia. Carának mindig olyan sok minden járt a fejében, projektek és vég nélküli listák a szükséges teendőkről, ezért amikor egy barátja időt szakított arra, hogy valami figyelmességgel megkönnyítse – és jobbá tegye – az életét, egy pillanatra meg kellett állnia, hogy emlékeztesse magát: az élet sokkal többet jelent a munkahelyi előmenetelnél vagy egy kipipálandó listánál. Az életben, ha az ember jól élte, újra és újra élvezhette mások érdek nélküli, kedves cselekedeteit, amelyek annak is örömet okoztak, aki adta, és annak is, aki kapta. Valahányszor eszébe jutott ez, mindig megfogadta, hogy megpróbál jobban adni, semmint csak elfogadni.

Ez volt az egyik oka annak, hogy visszatért az Isle of Palms-i nyaralóba. Carának szüksége volt a barátai és a családja segítségére ahhoz, hogy megtanulja, miként legyen jó anyja Hope-nak.

És szükségem van ennek a kis háznak a biztonságára, gondolta, miközben körbejárta a szobákat. A nyaraló nem volt nagy, de magáénak mondhatta a régi idők báját. Az ablakok sora a szélesen hullámzó Atlanti-óceánra nézett, és nyitott, szellős hatást kölcsönzött az épületnek. Az este bársonyos sötétségbe burkolta a vizet, Cara hallotta a hullámok lágy moraját a nyitott ablakokon keresztül, ami olyan megnyugtató volt, akár egy macska dorombolása.

Bár a nyaraló most már az övé volt, a fejében mindig Olivia Rutledge – vagy ahogy mindenki ismerte, Lovie – háza maradt. Keveset változott az évek során. A falakat díszítő festményeket Cara édesanyja és helyi művészek készítették. Ugyanazok a vörös és kék keleti szőnyegek fedték a fapadlót. Még a puha, kárpitozott bútor is Lovie-é volt. Amikor Cara átvette, semmit sem akart változtatni rajta, inkább csak felfrissítette. Lágy óceánkékre festette a falakat friss, fehér peremmel, a Palm Beach-i virágmintás szöveteket tartós, fehér anyagra cserélte, és elpakolta a megszámlálhatatlan mennyiségű csecsebecsét, amit az anyja a ház minden szegletében felhalmozott.

– Mit szólsz hozzá? – kérdezte Hope-tól, és lágyan magához szorította. – Nem mai csirke, de azért stílusos csaj, nem igaz?

A baba értetlenül meredt rá a hatalmas szemével. Cara felkuncogott, és megcsókolta a kislány arcocskáját.

– Nos, mi sem vagyunk éppen harmatosak a hosszú utazástól. És – folytatta, miután beleszagolt a levegőbe – azt hiszem, rád férne egy pelenkacsere. Tegyünk szépen tisztába! Hogy hangzik?

Cara visszament a bejárati ajtóhoz, és felemelte a madaras kalitkát. Mustár, a kanárija ugrándozott, de egy hangot sem hallatott. Cara letette a kalitkát az asztalra, majd a folyosón át egyenesen a gyerekkori szobájába indult. Ám az ajtóban megtorpant, mert megdöbbentette a látvány. A régi vaságy eltűnt, és egy vadonatúj, fehér kiságy került a helyére rózsaszín, virágmintás ágyneművel és szalaggal díszített takaróval. Ahol azelőtt a festett fa íróasztala állt, most egy kényelmes, fehér kárpitozott hintaszék díszelgett rózsaszín szegélyű szivaccsal, mellette egy kis könyvespolc gyerekkönyvekkel. Cara felnevetett, amikor megpillantotta a bájos, zöld és rózsaszín ernyős lámpát, amely egy tengeri teknőst formázott. Emminek két fia volt, de mindig szeretett volna egy kislányt.

– Biztos kész ünnepnap volt számára, amikor berendezte a szobádat – mondta Hope-nak, miközben lefektette a gyereket a pelenkázóasztalra. Folyamatosan csacsogott a kislánynak, hogy elterelje a figyelmét a pelenkázásról. – Imádni fogod a te Emmi nénikédet. Nem sokkal voltam idősebb nálad, amikor megismertem. És senkinek nincs olyan mosolya, mint neki. – Cara felidézte a barátnője széles, Carly Simon énekesnőére hasonlító mosolyát. – Biztosan megnevettet majd. Bizony ám! – tette hozzá, és megcsiklandozta a kislány hasát, előcsalva egy göndör kacajt. – És összevissza puszilgat. – Az orrával megcirógatta Hope arcát. Cara sosem gondolta volna, hogy ekkora örömet okozhat egy kisbaba nevetése.

– És Flo néni – folytatta, miközben belenyúlt a pelenkázótáskába, és elővett egy rugdalózót. Cara még mindig esetlennek érezte magát az újdonsült anyaszerepben, és titkon attól félt, hogy valamit rosszul csinál. Hiszen minden újdonság volt számára. – Flo néni csodálatos történeteket mesél majd neked – magyarázta, miközben felemelte Hope-ot. – A legtöbb teknősökről szól majd. Régen sokat vigyázott rám, amikor annyi idős voltam, mint te.

Cara betette Hope-ot a kiságyba, de észrevette, hogy a kicsi rosszallóan ráncolja a homlokát.

– Semmi baj – búgta a babának. – Csak maradj itt, és játssz egy kicsit ezzel a teknőssel! – Egy plüssállatot tett a kislány ölébe. – Mindjárt jövök.

Hope azonnal tiltakozni kezdett, felemelte a karját, és sírva követelte, hogy vegyék fel. Carának majd megszakadt a szíve. Nem tudta elviselni Hope sírását.

– Csak behozom a csomagjainkat – magyarázta kissé rémülten. – Egy perc az egész.

Ám Hope mindebből semmit sem értett. A sírása követte Carát a folyosón, egészen ki, az autóig. A hang úgy kínozta, mintha ostorcsapás lett volna. Kirángatta a csomagokat – babaholmikat és személyes tárgyakat – a kocsi csomagtartójából, majd felcipelte a felhajtón a bejárati ajtóig, egy pillanatra sem állt meg, és szakadt róla a víz. Végül becipelte az utolsó csomagot is, és kifulladva ledobta a konyhapultra.

– Nem csoda, hogy általában a fiatal nőknek lesz gyerekük – motyogta. Elgyötört pillantást vetett a konyhát beterítő dobozokra, ám Hope elkeseredett sírása magára vonta a figyelmét. – Kell egy cumisüveg! – Cara a mosogatóhoz rohant, hogy megtöltse a teáskannát. – Jön már anyuci! – kiáltotta, miközben feltette forrni a vizet.

Amíg a víz melegedett, finoman megnyomkodta a halántékát, hogy megnyugtassa magát. Februárban fogadta örökbe Hope-ot, és ezzel a komoly döntéssel ismét megváltoztatta az életét. Az elmúlt négy hónap intenzív tanfolyam volt egy ötvenes éveiben járó nő számára, aki sosem mozgott gyerekek között. Ráadásul egyedülálló nőként lett örökbefogadó. De Cara sosem volt az a típus, akinek megalszik a tej a szájában, így miután meghozta a döntést, azonnal a tettek mezejére lépett.

Beadta a lemondását a Tennesseei Akváriumnál, ahol PR-igazgatóként dolgozott – pedig imádta, amit csinált –, és előkészítette a hazatérését Isle of Palmsra, hogy felnevelhesse a gyerekét. Ám a látszólagos önbizalom ellenére voltak olyan pillanatok – mint ez a mostani –, amikor a talpraesett üzletasszony tehetetlen balfácánná változott.

A baba most már üvöltött. Az étkezőasztalon álló kalitkából Cara hallotta a kanári aggodalmas csiripelését. Lassan úrrá lett rajta a pánik, és elkezdte feltépni a gondosan leragasztott dobozokat, hogy megkeresse a tápszert és a cumisüveget. Üvegeket, cumikat és tetőket hajigált a konyhapultra, míg végül talált egy összeillő párt. Ám a siker kérészéletűnek bizonyult. A tápszeres dobozt éppen olyan egyszerű volt kinyitni, mint betörni Fort Knoxba. Különösen remegő ujjakkal. Épp sikerült letépnie a makacs fedelet, amikor a kanna sípolni kezdett, és ahogy Cara odaugrott, hogy lehúzza a tűzhelyről, felborította a nyitott tápszeres dobozt. Rémülten nézte, ahogy – akár egy lassított felvételen – lefordul a pultról, és a padlóra zuhan, fehér porral terítve be a ragyogóan tiszta fafelületet.

Az asszony felszisszent, és hitetlenkedve nézte a zűrzavart.

– Jaj, ne! – kiáltotta, majd négykézlábra ereszkedett, és amennyit tudott, visszakanalazott a dobozba. A tápszer olyan apró szemcsés volt, mint a hintőpor, így a művelet közben tejes porfelhők szálltak a levegőben.

És ebben a szörnyű pillanatban a baba szűnni nem akaró sírásából fakadó stressz összeadódott azzal, hogy otthagyta az állását Tennesseeben, összecsomagolta a holmiját, és visszaköltözött Dél-Karolinába, a hosszú autóút és minden fáradtsága egyszerre csapott le rá. Felegyenesedve a konyhapultnak dőlt, tápszeres tenyerébe temette az arcát, és a sírása összemosódott a babáéval.

Mégis kit akart becsapni? Hiszen ha az anyaságról volt szó, reménytelen esetnek bizonyult. Valóságos csődtömegnek. Ötvenhárom éves üzletasszony volt. Tökéletes ajánlólevelet kaphatott volna egy PR-os vezetői álláshoz, de anyának sehová nem vették volna fel. Még egy adag tápszert sem tudott bekeverni anélkül, hogy el ne rontotta volna.

És az ehhez hasonló pillanatokban felszínre tört a legnagyobb félelme. Vajon hiba volt Hope-ot örökbe fogadni?

– Segíts, anya! – zokogta a tenyerébe.

Ám a kislány sírása áttört a csüggedésén. Cara sosem volt az a típus, aki átadja magát a kétségbeesésnek és az önsajnálatnak. A természetéből fakadt, hogy mindent igyekezzen elintézni. És az az ennivaló nem készült el magától. Összekotorta a lehető legtöbb tápszert, majd feltápászkodott. Lemosta a fehér port az arcáról és a kezéről, majd eltökélten az ingujjába törölte az orrát, és újra nekiveselkedett. Fürgén, magabiztos kézzel tüsténkedett, de amikor elkezdte összerázni az üveget, hirtelen észrevette, hogy a ház elcsendesedett. Azonnal kővé dermedt. Hope abbahagyta a sírást.

Cara sarkon fordult, és berohant a hálószobába. Az ajtóban megállt, és vett egy mély lélegzetet. Összeszorult a szíve a félelemtől. De ahogy lassan kifújta a levegőt, a félelem elillant, és a helyébe csodálkozás költözött. Olyan volt, mintha megállt volna az idő. Finom, fehér fény csillogott a kiságy mellett. Hope a rácsba kapaszkodva állt. Már nem sírt, az arcán elégedett vigyor ült, miközben babanyelven gügyögött a mellette ragyogó fényességnek.

És ebben a csodás ragyogásban Cara megpillantotta az édesanyját, vagyis inkább Lovie szellemét. Áttetsző volt, mégis valóságos. Semmi kétség nem fért ahhoz, hogy ő az. Lovie a szokásos kontyba fogta a haját, az arca nyugodt és derűs volt, miközben a kislányban gyönyörködött. Aztán elfordította a fejét, és a lányára nézett.

Cara érezte az édesanyja pillantásának elmondhatatlan erejét. Mintha a fény a lelkéig hatolt volna, elárasztva az egész lényét, hogy megmelengesse. Megerősítse. Megvigasztalja. Lovie elmosolyodott, Cara pedig érezte, ahogyan a reménytelenség súlya legördül a válláról. És ebben a varázslatos pillanatban biztos volt benne, hogy minden rendben lesz.

Aztán a fény és vele együtt Lovie egy szempillantás alatt eltűnt.

– Anya! – kiáltotta Cara, és egy pillanatig eltűnődött azon, vajon csak képzelődött-e. Megrázta a fejét, és lenézett Hope-ra. A kislány ártatlan szemmel visszanézett rá.

Cara magához ölelte a kicsit, és lágyan dúdolgatni kezdett, miközben a karjában ringatta. A szobát megtöltötte a jázmin illata. Az édesanyja illata.

– Köszönöm, anya!

2. fejezet

Az álcserepesteknős tudományos neve Caretta caretta. A harmadik legnagyobb termetű a hét tengeriteknős-faj, vagyis a kérgesteknős, az olajzöld fattyúteknős, a közönséges cserepesteknős, az ausztrál levesteknős, a közönséges levesteknős és az atlanti fattyúteknős között.

A reggeli napfény úgy lopózott a szobába, mint egy tolvaj, átslisszolt a redőny lécei között, hogy ellopja az álom értékes perceit. Az ablak előtt egy kardinálispinty zengte harsányan a hajnali énekét, mint egy kürtszó, egy újabb ragyogó tavaszi nap kezdetét jelezve. Cara nyögve a fejére szorította a párnáját. Minden izma sajgott a pakolástól és a hosszú vezetéstől. Ráadásul Hope háromszor vagy négyszer is felébredt éjszaka. A foga gyötörte szegény kislányt, de mindketten megfizettek érte. Cara ásított egyet. Még a csontjai is sajogtak. Még órákat tudott volna aludni.

Nem sokkal azután, hogy kis híján sikerült újra álomba szenderülnie, halk kiáltást hallott a kiságy felől. Visszafojtotta a lélegzetét, remélte, hogy csak múló nyöszörgés, és a kicsinek sikerül visszaaludnia. De nem… Hope dallamos kiáltásai csatlakoztak a madárdalhoz. Cara újra felnyögött. Ezt az éneket nem hagyhatta figyelmen kívül. Félredobta a párnát, lehúzta magáról a takarót, és kikászálódott a pihe-puha ágyból.

Az anyja baldachinos ágya egy kis emelvényen állt, és tökéletesen uralta a szobát. A padló és a keretek sötét fából készültek, de minden más fehér volt – a falak, a csipkefüggönyök, a frissen mosott ágynemű. A ház többi helyiségéhez hasonlóan itt mindössze egyetlen festmény lógott a falon. Cara édesanyjának a kedvence; akkor rendelte, amikor Cara és az öccse, Palmer még kicsik voltak. A képen két gyerek játszott a tengerparton, lapáttal és vödörrel homokvárat építettek, a fiúnak tejfölszőke volt a haja, a lánynak pedig sötét. A sziget igazi paradicsomnak bizonyult Cara és az öccse számára, és azt szerette volna, ha az ő lánya is ebben a környezetben nőhet fel.

Felkelt, és kiment a fürdőszobába, hogy hideg vízzel megmossa az arcát. Miközben megtörölközött, belenézett a tükörbe, majd leeresztette a kezét, és alaposan szemügyre vette magát. Végigsimított a kurtára vágott haján. Időnként még meglepődött, amikor megpillantotta az új frizuráját. Egész életében sosem volt vállhossznál rövidebbre vágva a sűrű, sötét haja. Ragyogó üstöke volt, irigylésre méltó hajzuhatag, és vitathatatlanul az egyik ékessége. Ám amikor örökbe fogadta Hope-ot, valami újat akart közölni a világgal és saját magával. Úgy érezte, a hajvágás kifejező kezdete az útnak, amely a személyes átváltozáshoz vezetett, és mi más jelképezhette volna ezt jobban, mint hogy a szó szoros értelmében megszabadult a régitől, hogy teret engedjen az újnak.

Hope a kiságyban állt, és kinyújtotta a karját, amikor Cara megérkezett. Az asszony megállt, a szíve hevesebben vert. Minden alkalommal elképedve állapította meg, hogy ez a csodálatos kis teremtmény őt akarja, és minden alkalmatlansága ellenére elfogadja az anyjának. Cara ölbe vette a kislányt, és megcsókolta az arcát, amely kipirult, és még meleg volt az álomtól. Hát, igen, gondolta. Emiatt megéri hajnalban felkelni.

Kicserélte Hope pelenkáját, hálás volt, amiért csak nedves, és amiért sikerült minden patentot és gombot koffein nélkül is jól összeillesztenie. Kiment a konyhába, aztán megtorpant, amikor megpillantotta az előző este szétdobált üvegeket és a padlót beterítő tápszert. Vett egy mély lélegzetet.

– Az első napunk itthon – mondta Hope-nak, és bátorításul finoman megrázta. – Gondoskodjunk róla, hogy jó legyen!

Miután tett néhány bátortalan kísérletet, hogy távol tartsa Hope-ot a dobozoktól, végül sikerült felállítania az etetőszéket, és biztonságosan bekapcsolni a kislányt. Elé tett néhány szem gabonapelyhet, majd nekilátott feltakarítani a padlót és a pultot, bár kávé nélkül még mindig csak szédelgett.

Ám ekkor hirtelen kitárult a konyhaajtó, és beviharzott egy idős nő. Ragyogó, ősz haját rövidre vágatta, és barna, műszálas, oldalzsebes nadrágot meg zöld, Teknőscsapat feliratú pólót viselt. Kék szeme fáklyaként ragyogott, és fülig ért a mosolya.

– Caretta!

– Flo! – kiáltotta Cara, és a szívére szorította a kezét. Nem kellett volna meglepődnie. Flo szabadon járt-kelt a konyhájukban, amióta az eszét tudta. Az édesanyja legjobb barátnője, Flo Prescott mintha a második anyja lett volna Carának és Emminek, különösen, miután mindkettejük édesanyja eltávozott. Cara szaladt a nő karjába.

– Halálra rémisztettél!

– Isten hozott itthon, kislányom! – mondta Flo, majd magához szorította Carát, és meglapogatta a hátát. Aztán eltolta magától, és gyengéden megrázta a vállát, ragyogó kék szeme csillogott. – Elég sokáig tartott.

Beletelt egy pillanatba, amíg Cara túltette magát a döbbeneten, hogy Flo mennyire megöregedett. Sápadtabb volt az arca, rövid haja megritkult a halántékánál, és a szeme színe megfakult. Mindössze egy év telt el azóta, hogy utoljára látták egymást, de ez alatt a rövid idő alatt Flo látványosan megöregedett.

– Szia, barátném! – szólalt meg egy fiatalabb nő Flo háta mögött. Fénylő, vörös hajával és széles mosolyával ölelésre tárta a karját. Ő semmit sem változott.

– Emmi! – Cara odasietett hozzá, és egy pillanatig elidőzött a legjobb barátnője szoros ölelésében, megnyugtatta az ismerős illata. Visszarepítette a gyermekkorába. Amikor véget ért az iskola, és megérkezett a szigetre, az volt az első dolga, hogy Emmi Bakerék házához rohanjon. Sikítva szaladtak, hogy megöleljék egymást, mintha nem egy tanév, hanem évezredek óta nem találkoztak volna. Most már érett nők voltak, mégis ugyanolyan lelkesedéssel ölelték meg egymást.

– Egek! Szörnyen hiányoztál – mondta Emmi, miközben magához szorította.

– Jó újra látni benneteket. Ti is nagyon hiányoztatok – válaszolta Cara, és elhúzódott a barátjától. Emmi máris finoman lebarnult, és az orrát meg az arcát szeplők tarkították. Egykorúak voltak, mindössze egy hét különbséggel születtek, és amikor Cara megpillantotta a barátnője szeme körül és homlokán megjelent ráncokat, tudta, hogy Emmi is észrevette az ő arcán végbement változásokat. Hála a hajfestésnek, egyikük sem lett teljesen ősz. Emmi haja ugyanolyan sötétvörös volt, mint régen. Az egyedüli változást a pluszkilók jelentették, amelyek a menopauza óta évről évre a csípőjére rakódtak. „Körte alkatú” lett, ahogyan Lovie szokta mondani.

Emmi elhúzta a száját.

– Semmit sem változtál. Eltekintve a hajadtól. Levágattad!

Cara a rövidre nyírt frizurájához emelte a kezét.

– Változásra volt szükségem. Mit szóltok hozzá?

Emmi karba tette a kezét, és résnyire szűkült szemmel tanulmányozta a barátnőjét.

– Olyan Anne Hathaway-es. De még így is finom és érzéki vagy, hogy a fene vinné el! Ezzel a csontozattal simán elmegy ez a rövid haj. De én? Úgy festenék, mint Howdy Doody. Már ha neki széles csípője lenne.

Emmi széles mosolya és nevetése ragadósnak bizonyult, Carának is nevethetnékje támadt.

– Idén majdnem öt kilót felszedtem – mondta Emmi, és megveregette a pocakját. – Elkezdtem tévét nézni, és abbahagytam az edzést. De most elkezdődött a teknősszezon, így mindennap járom a tengerpartot. Le fogom adni.

– Csak ha lemondasz a borról – motyogta Flo.

– Soha! – vágott vissza Emmi nevetve. – És ha már itt tartunk – fordult Carához –, kell is lennie néhány palacknak a hűtőben.

– Nem tudom eléggé megköszönni, hogy előkészítettétek nekünk a házat. Nagyon későn értem ide, és elmondhatatlan érzés volt tiszta házba érkezni, és friss ágyneműben aludni.

Flo csak legyintett.

– Ugyan, semmiség! Te is megtetted volna értünk. De elég a locsogásból! Hol van az a kisbaba? – Flo metsző tekintete körbepásztázta a helyiséget, és amikor észrevette a kislányt, összecsapta a kezét. – Odanézzenek! – kiáltotta, és elindult Hope felé. – Micsoda gyönyörűség! Te édes!

Cara bizonytalanul nézte, ahogy Flo határozott léptekkel megindul a kislány felé. Hope-nak elkerekedett a szeme, és remegni kezdett a szája. Flo igazán kedves volt, de a személyisége néha túl erőteljesnek bizonyult.

– Ne rohand le szegényt! Megijeszted! – figyelmeztette Emmi.

Flo megtorpant, és zavartan hátranézett. De már késő volt. Hope-nak legörbült a szája, és sírva fakadt.

Cara odasietett az etetőszékhez, kivette, és csitítgatni kezdte. Abban reménykedett, hogy nem így zajlik majd az első találkozás. Azt akarta, hogy Emmi és Flo ugyanúgy imádják Hope-ot, ahogyan ő.

– Fáradt szegénykém – igyekezett kifogásokat találni. – Egyikünk sem aludt sokat az éjjel. Fogzik, és rengetegszer felébredt.

– Ugyan, édes, ne aggódj emiatt! Még idegen neki a hely – nyugtatta meg Emmi. – Nem tudja, hol van, ennyi az egész. De majd hozzászokik. – Emmi felnevetett. – Idővel. – Előrehajolt, és vékony hangon gügyögni kezdett Hope-nak. – Hát szervusz, te kis cukorfalat! Micsoda édes kis teremtés vagy te! Én vagyok Emmi néni. Már alig vártam, hogy megismerhesselek. Remekül összebarátkozunk majd.

Cara nézte, ahogy Hope figyeli a barátját, a szeme elkerekedett, és szorosan megmarkolta az anyja köntösét. Aztán megajándékozta Emmit egy reszketeg mosollyal.

– Nos, nézzenek csak oda! – jegyezte meg Flo a fejét csóválva. – Azt hiszem, túl hangos vagyok a kisbabáknak.

– Hope-nak kell egy kis idő, amíg megismer – válaszolta Cara sietve. – Nemsokára úgy szalad majd át hozzád, ahogyan Emmi és én annak idején. És megtaníthatsz neki mindent a tengeri teknősökről, ahogyan anya tette volna.

Flo leült az asztalhoz, és rákönyökölt.

– Én arra számítottam, hogy majd te tanítasz meg neki mindent a tengeri teknősökről. Visszajössz a teknőscsapatba, ugye?

Cara hangosan kifújta a levegőt.

– Ha eljön az ideje – válaszolta óvatosan.

– Eljött az ideje – közölte Flo tárgyilagosan. – A szezon elkezdődött. Már három fészkünk van.

– Máris három? Általában a jövő hét körül szokott felbukkanni az első.

– Idén jegyeztük fel a legkorábbi fészket. Április harmincadikai.

– Április? – kérdezett vissza Cara döbbenten.

– Szóval máris a lovak közé csaptunk. – Flo elhallgatott, és fáradtan megvonta a vállát. – Már nem vagyok olyan tűzrőlpattant, mint azelőtt. Sokkal lassabban mozgok. Emminek elkelne egy kis segítség a teknőscsapatban.

Cara érezte, ahogyan Hope hozzásimul, mintha a Jóisten is odateremtette volna. Ez a kis teremtmény felülírta minden tervét.

– Nem tudom – felelte olyan hangnemben, amely egyértelmű nemet jelentett. – A reggelek meglehetősen kiszámíthatatlanok Hope-pal. Nem mondhatom neki, hogy várjon egy kicsit a reggelivel.

– Miért nem?

– Flo! – szólalt meg Emmi, és kacagni kezdett. – Látszik, hogy nem sokat tudsz a kisbabákról. – Aztán Carához fordult, és hozzátette: – Azt hiszem, jobb lenne, ha egyik nap ráhagynánk a kicsit, hogy egy kis tapasztalatot szerezzen.

Flo lesújtó pillantást vetett Emmire.

– Mindkettőtöknek számtalan lehetősége lesz vigyázni Hope-ra – mondta Cara, és visszaültette a kislányt az etetőszékbe. Hope erőtlen nyüszögést hallatott, majd elengedte Cara köntösét, és a pufók keze hamarosan a gabonapehely után nyúlt. Cara a lüktető halántékához emelte a kezét. – Képtelen vagyok döntéseket hozni, amíg nem ittam kávét.

Emmi a mosogatóhoz sietett.

– Majd én megfőzöm, te csak ülj le!

– Köszönöm. Fáradt vagyok. Mindenki azt hajtogatja, milyen csodálatos, ha az embernek van egy kisbabája. Hogy milyen édesek. És mennyi örömet okoznak. Persze mindez igaz is… De arról senki nem beszél, hogy fizikailag ez milyen megterhelő. Fárasztó volt ez a néhány hónap. Őszintén mondom, visszanézve alig hiszem el, hogy ilyen rövid idő alatt a feje tetejére állt az életem. Teljesen és végérvényesen megváltozott.

Emmi megtöltötte vízzel a teáskannát, és feltette a tűzhelyre forrni.

– Valójában nem sok mindent tudunk erről.

– És rengeteg kérdésünk van – tette hozzá Flo, majd az állával a kislány felé bökött.

– Abban biztos vagyok. Csak hadd rendezzem el Hope-ot, mielőtt belevágnék a történetbe! – Cara végigsimított a meredező haján, és felsóhajtott. – Hosszú és bonyolult. – Azzal felállt a székről.

– Majd én megcsinálom – ajánlotta Emmi. – Csak mondd meg, mi a teendőm!

– Egyszerűbb, ha én megcsinálom. – Cara odament a pulthoz, és összekevert egy kis babáknak való, száraz gabonapelyhet némi tápszerrel. Amíg Emmi elővette a csészéket, előkereste a hűtőszekrényből a tejszínt, és őrölt kávét kanalazott a papírszűrőbe. Cara nem tudta nem észrevenni, hogy Flo mindeközben ülve maradt, és gyengéden kopogtatott az ujjával az etetőszéken, hogy Hope-ot szórakoztassa. Évekkel azelőtt Flo olyan lett volna, mint egy tornádó, amely mindenkit félresöpör, hogy elvégezze a feladatot.

Hamarosan frissen főtt kávé szédítő illata töltötte be a levegőt. Cara az egyik kezében a gőzölgő csészét, a másikban a babatálkát vitte. Emmi a két csészével az asztalhoz ment, és letette Flo elé azt, amelyikbe sok tejet és egy teáskanál cukrot tett. Ismerte a szokásait, hiszen több mint tíz éve voltak szomszédok.

Cara gabonapelyhet kanalazott Hope szájába, és a három nő néhány percig néma csendben figyelte, ahogy a kislány minden falat előtt ökölbe szorított kézzel, buzgón kitátja a száját.

– Olyan, mint egy madárfióka – állapította meg Flo.

– Jó étvágya van – jegyezte meg Cara kissé panaszosan.

– Örülj neki! – tette hozzá Emmi. – Ahhoz képest, hogy a fiaim milyen szép nagyra nőttek, gyerekkorukban nagyon válogatósak voltak. Minden étkezés kész harc volt.

Flo kuncogott egyet.

– Nos, akkor te nyerted meg a háborút. Meglehetősen keménykötésű fickókat neveltél belőlük.

Emmi elégedetten elmosolyodott.

– Így igaz – nyugtázta, és belekortyolt a kávéjába.

Emmi nagyobbik fia, James, sebész volt, és Chapel Hillben élt. Megnősült, és megajándékozta egy unokával.

– Hány éves is most Jamie?

– Gondolkodnom kell – felelte Emmi, és nevetve számolni kezdett az ujjain. – Harmincegy.

– Van egy harmincegy éves fiad – állapította meg Cara, miközben egy újabb adag ételt kanalazott a kislány szájába. – Én pedig még csak egy egyévessel büszkélkedhetek. Ez elég rémisztő. És ez azt jelenti, hogy John… – Elhallgatott, amíg elvégezte a számítást. – Harminc?

– A múlt hónapban töltötte be.

– Én arra vagyok kíváncsi, hogyan találtál rá erre az édes kis csöppségre – jelentette be Flo. – Nem árultál el semmit egészen addig a telefonhívásig, amikor közölted, hogy örökbe fogadtál egy kisbabát. Mintha fejbe kólintottál volna egy lapáttal.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Emmi. – Cara mindig szeretett volna örökbe fogadni. Nem emlékszel? Csak Brett nem akarta. – Óvatos pillantást vetett Carára, nem tudta, hogy reagál a férje nevének az említésére.

– Valóban – ismerte el Cara nyugodt hangon. Valahányszor meghallotta a férje nevét, még mindig úgy érezte, mintha szíven szúrták volna, de három év után már megtanulta kezelni. – Persze ez csak a házasságunk alatt volt így. Miután Brett meghalt, eszembe sem jutott az örökbefogadás. Egyedülálló, korosodó nőként nem hittem, hogy lenne bármi esélyem.

– Ez nem igaz! – tiltakozott Flo. Azelőtt szociális munkásként dolgozott, és ez volt a szakterülete. – Már rég nyugdíjba vonultam, de még nyomon követem a helyzetet. Többen fogadnak örökbe érettebb korban, mint régebben. És az életkor nem akadály, azt leszámítva, hogy be kell töltened a huszonegyet.

– Szóval megtudtam… – Cara finoman kisimította a lágy fürtöket Hope arcából. – Hope rám talált. – Cara a maradék gabonapelyhet is bekanalazta a kislány szájába, majd az előkével megtörölte a száját, nagy nehezen kiemelte az etetőszékből, és az ölébe ültette.

– Hadd vegyem fel! – kérte Emmi, és letette az asztalra a csészéjét. Odalépett hozzájuk, rámosolygott a kicsire, és felé nyújtotta a karját.

Emmi mosolyának senki sem tudott ellenállni. Cara meg volt róla győződve, hogy ezzel csábította el a fiút is, akiért mindketten odavoltak hatodikban. Hope-ra is hatott a varázslat, és készségesen hagyta, hogy Emmi az ölébe vegye.

– Eszedbe sem jutott az örökbefogadás? – folytatta Flo a témát. – De akkor hogyan…?

Cara elhallgatott, igyekezett összegyűjteni a hosszú és érzelemdús történet idevágó részleteit.

– Akkor találkoztam ezzel a fiatal nővel, amikor az Akváriumban dolgoztam. Gyakornokként volt nálunk. Csinos, vidám, ragyogó lány. A nonprofit tevékenységek érdekelték, különösképpen a PR, így nálam landolt. – Elmosolyodott, amikor eszébe jutott a fiatal nő, akit úgy megszeretett az elmúlt év során. – Jól kijöttünk egymással, tudjátok, hogy szeretek fiatalokat mentorálni, mint Toy, Heather és nem utolsósorban Elena. Így hívták. Bizonyos értelemben mindannyian olyanok voltak, mintha a lányaim lennének. Azt hiszem, így vált belőlem a népmesékből ismert bölcs, vén banya. – Cara felnevetett, és lenézett a gyémánt jegygyűrűre, amit most már a jobb kezén hordott. Aztán elhalványult a mosolya, amikor eszébe jutott a történet vége. – Elena hónapokon át árnyékként követett, és meglehetősen közel kerültünk egymáshoz. Egyikünk sem ismert sok embert a városban. Ő mexikói, ezt mondtam már?

A két nő megrázta a fejét.

– De folyékonyan beszélt angolul. Együtt ebédeltünk a munkahelyen, és egyszer még egy spanyol gitárkoncertre is elmentünk. Aztán egyszer csak eltűnt. – Cara megvonta a vállát. – Se búcsú, se egy üzenet. Semmi. Megbántott, nem tagadom. De a fiatalok érzéketlenségére fogtam.

Hope követelő hangot hallatott, mire Emmi a kezébe nyomta a kanalat, amit azon nyomban a szájába tömött.

Cara komoran folytatta:

– De egyáltalán nem érzéketlenségről volt szó. Tudhattam volna, hogy Elena egyáltalán nem ilyen. – Egy pillanatra elhallgatott. – Kiderült, hogy terhes lett. Állítólag egy egyéjszakás kaland folyományaként egy olyan amerikai fiútól, akit aranyosnak tartott. Túl sokat ivott, és… – Megvonta a vállát, és széttárta a kezét, mintha azt akarná mondani: „A többit már tudjátok.”

– Állítólag? – kérdezte Emmi. – Ezek szerint nem tudod?

Cara megrázta a fejét.

– Sosem beszéltem Elenával. Nem találkoztam vele újra. Ám egy januári napon kaptam egy telefont a családsegítő szolgálattól. Azt mondták, Elena meghalt egy autóbalesetben, és van egy lánya. Azért velem vették fel a kapcsolatot, mert a kórházban engem adott meg legközelebbi hozzátartozójaként.

– Legközelebbi hozzátartozóként? De… – Emmi oldalra billentette a fejét. – Ezt megteheti? Hiszen nem álltok rokoni kapcsolatban.

– Úgy tűnik, igen.

– A legközelebbi hozzátartozó egy jogi kategória – magyarázta Flo. – De… – Visszafordult Carához. – A szolgálat elsősorban a családnál helyezi el a gyerekeket, egy rokonnál. Elenának nem voltak szülei vagy nagyszülei?

– De igen. Mexikóban. Elena illegálisan tartózkodott az országban, és ez lelassította a keresést. Végül az iskolán keresztül találták meg a családját, ahová Chattanoogában járt. Kiderült, hogy jómódú családról van szó, és biztos vagyok benne, hogy nagyon lesújtotta őket a hír. De a családsegítő szolgálat szerint szégyellték, hogy Elenának gyereke született Amerikában, ezért megszakították vele a kapcsolatot.

– Hogy képes valaki megszakítani a kapcsolatot a gyerekével, aki egy idegen országban él? – tűnődött Emmi. – A fiaim nem tehetnének semmit, amivel így feldühíthetnének.

– Nem tudhatjuk, mi történt valójában – vetette közbe Flo. – Lehet, hogy felajánlották, hogy röpüljön haza, és adja örökbe a kisbabát.

Cara újra magához vette a szót.

– Szegény Elena! Bármit is mondtak neki, nem érezte úgy, hogy hazamehet, így itt maradt törvénytelenül, idegenként. Csapdába esett egy kegyetlen és kemény helyen. Terhesen, egyedül, aztán az újszülöttel. Nagyon nehéz lehetett. Szobalányként dolgozott egy szállodában. – Cara hosszan kifújta a levegőt. – Most, hogy már én gondoskodom Hope-ról, fogalmam sincs, miként boldogult.

– Rémes. És szomorú – jegyezte meg Flo, és megvillant a szeme. – Sajnos túl sok ilyet láttam már.

– Ez nagyon hasonlít Toy történetére – emlékeztette őket Emmi. – A szülei kiadták az útját, és Lovie befogadta.

Carának eszébe jutott a rögös út, amit bejártak Toy Soonerrel, aki gondját viselte az édesanyjának, amikor megérkezett a nyaralóba, miután elhagyta Chicagót. Kezdetben féltékeny volt a kapcsolatukra, de idővel mindinkább úgy érezte, mintha Toy a húga lenne. Aztán nagyon megszerette a lányt, olyannyira, hogy ő lett a keresztanyja a lányának, a kis Lovie-nak. Az az édes gyermek töltötte be a tátongó űrt Cara és Brett életében a hosszú évek során, mialatt a gyerekvállalással próbálkoztak.

– Bárcsak Elena megpróbálta volna felvenni velem a kapcsolatot! Én segíthettem volna. Emlékszem, milyen nehéz volt, amikor először elmentem otthonról. A szüleim lemondtak rólam. Úgy éreztem, hogy magamra maradtam, és senki sem vigyáz rám.

– De megoldottad – jegyezte meg csodálattal Emmi.

Cara bólintott. Úgy gondolta, sosem lesz képes elmagyarázni a legjobb barátnőjének, milyen kemény és magányos évek voltak, amikor fiatalon és egyedül kellett boldogulnia minden támogatás nélkül, illetve hogy milyen árat kellett fizetnie ezért.

– És látod, hogy Toy is milyen messzire jutott – tette hozzá Emmi.

– Biztos vagyok benne, hogy Elena is képes lett volna rá. De neki nem adatott meg az esély…

A három nő csendesen elmerengett a helyzet szomorúságán.

Aztán Flo megvakarta a fejét.

– Hadd foglaljam össze a dolgot! A szolgálat először megpróbálta egy rokonnál elhelyezni a kisbabát. És senki nem jelentkezett érte? Se nagynénik, se nagybácsik?

Cara megrázta a fejét.

– Senki.

– Ezért megkerestek téged.

– Igen.

– Ez meglehetősen szokatlan. – Flo elvigyorodott. – Gondolom, felmérték, hogy alkalmas vagy-e a feladatra.

– Ó, igen! – felelte Cara a szemét forgatva. – Őszintén szólva, nem hinném, hogy megütöttem a mércét. Egyedülálló, ötvenes nő. Bizonyos értelemben az öregedés nem tesz jót az ember önbecsülésének. Másrészt viszont büszke lehetek arra, hogy pénzügyileg stabil alapokon állok, és… – Cara színlelt szerénységgel felvonta a szemöldökét. – Viszonylag érett vagyok. Mi, idősebb szülők, évtizedeket szenteltünk annak, hogy karriert építsünk, és most készen állunk arra, hogy szülővé váljunk.

Ivott egy nagy korty kávét, majd visszatette a csészét az asztalra.

– A hozzám hasonló nők közül sokan éveken át próbálkoztak. Meddőségi kezelések, aztán temérdek várakozás, a végén meg a csalódás. A kétségbeesés. A rengeteg pénz. Az elvesztegetett évek. Az a sok álmodozás és reménykedés. Aztán a beletörődés. És erre hirtelen ez történik… – A felismerés még három hónap elteltével is némaságra késztette. – A lehetőség, hogy anya lehessek, a semmiből érkezett. Szóhoz sem jutottam. Akár egy szarvas, amelyik belenéz a fényszóróba. Esküszöm, napokig alig tudtam levegőt venni, annyit tipródtam.

– De miért? – kérdezte Emmi. – Olyan régóta vágytál már erre. Ez egy ajándék.

– Nem voltam benne biztos, hogy készen állok a feladatra.

– Miért nem hívtál fel? – kérdezte Emmi lágy hangon.

– Képtelen voltam. Senkit sem akartam felhívni. Ezt a döntést egyedül kellett meghoznom.

– Azt hiszem, ezt megértem – ismerte el Emmi.

– Sok mindent végig kellett gondolnom. Nem vagyok túl öreg? Mi lesz a munkámmal? Megengedhetem magamnak? Valóban szeretnék anya lenni az én koromban? Amikor Brett meghalt, ez az álom vele együtt távozott. Olyan keményen igyekeztem, hogy… Továbblépjek. Hogy új életet teremtsek magamnak.

Emmi kinyújtotta a kezét, és az együttérzése jeleként a barátnője karjára fektette a tenyerét.

– Aztán egy éjjel volt egy álmom. Olyan valóságosnak tűnt, mintha egy film jelenete lett volna, csak én is szerepeltem benne. Meg anya is. Éreztem a parfümje illatát. – Ránézett Emmire és Flóra, hogy lássa az arcukat. Mindketten előrehajoltak, feszülten figyeltek. – A hurrikán idején játszódott, azon az utolsó nyáron, amit anyával töltöttem.

– Ó, igen! – helyeselt Flo együttérzőn.

– Az ár betört a házba, és a víz egyre emelkedett. Sosem felejtem el, ahogy az éjszaka közepén gázoltunk a vérmeleg vízben, kígyóktól és ki tudja, még mi egyébtől tartva. Ültünk a poros, fülledt padláson, fogtuk egymás kezét, miközben odakint tombolt a szél, tépázta a tetőt a fejünk fölött, és a sötét víz egyre magasabbra emelkedett a házban.

Cara megborzongott az emléktől.

– De a tomboló vihar ellenére anya olyan nyugodt volt, mint a hurrikán közepe. – Cara újra érezte maga körül az édesanyja karját. – Álmomban színtisztán hallottam a hangját. Ugyanazt mondta, amit azon az éjszakán. És ugyanolyan rekedtes hangon beszélt. Emlékeztek rá?

– Persze – válaszolta Emmi.

– A sok köhögéstől lett olyan a hangja – tette hozzá Flo.

– Szóval mit mondott? – buzdította a folytatásra Emmi.

Cara megtörölte a szemét.

– Sajnálom. Csak fáradt vagyok.

Emmi megfogta a kezét.

– Nekünk is szörnyen hiányzik.

– Aznap éjjel megkérdeztem anyától – folytatta végül Cara –, miként találok rá a boldogságra. Honnan fogom felismerni? Anya a két tenyerébe fogta az arcomat, és elmosolyodott. Esküszöm, az álmomban éreztem, ahogy ennek a mosolynak az ereje a lelkemig hatol, akár egy fénysugár. Erőt adott, és eltöltött hittel. „Tudod, drágaságom – mondta. – Egy nap egyszerűen felnézel, és meglátod. És akkor tudni fogod.”

Cara Flóra és Emmire pillantott, akik elmerengve hallgatták őt.

– Amikor másnap reggel felébredtem, eltöltött a békesség. Mint amikor elvonul a vihar… Kitisztult a fejem. Aznap találkoztam először Hope-pal. Talán ez furcsán hangzik, de minden sorsszerűnek tűnt. Ránéztem, és egyszerűen tudtam, hogy az enyém.

– Ó, Cara…! – szólt Emmi.

– És azt is tudtam, hogy haza kell jönnöm. Itt akarom felnevelni Hope-ot a nyaralóban, ahol boldog voltam, és remélem, hogy ő is az lesz. Itt, veled. – Cara megszorította Emmi kezét. – És veled. – Ránézett Flóra, és mélyen az idős nő kék szemébe nézett. – Na meg Toyjal és Ethannel, Heatherrel és Bóval, Palmerrel és Juliával, Linneával és Cooperrel. Ti vagytok a családom. Szükségem van rátok. Ahogyan Hope-nak is.

– Erre való a család – foglalta össze Flo.

– Mi itt vagyunk. A szomszédban. És az ajtónk mindig nyitva áll.

Cara bólintott, és vett egy reszketeg lélegzetet.

– Tudom.

– Jut eszembe, te nevezted el Hope-nak? – kérdezte Emmi. – Mert tökéletes választás.

Cara megrázta a fejét, és ránézett a kislányra, aki sosem kapta el a sötétbarna tekintetét. Cara szinte érezte, ahogy a kislány iránt érzett szeretett lüktet az ereiben. – Elena Esperanzának nevezte el, ami angolul azt jelenti, Hope, vagyis remény.

Emmi elmosolyodott.

– Ahogy mondtam: egyszerűen tökéletes.