I. RÉSZ

1. FEJEZET

Kecskemét, 1851. december

Egy téli napon – csontig hatoló hideg volt, és hódara szitált az égből, amit a feltámadó szél összevissza táncoltatott a levegőben – jól megrakott szekér haladt komótosan a kecskeméti országúton. A magasra pakolt kocsi néha megingott egy-egy erősebb széllökéstől, a szekér elé fogott lovak pedig lehajtott fejjel küzdöttek az elemekkel. A bakon ketten ültek. Egy irhás subába burkolózó férfi, aki fekete báránybőr sapkáját szinte az orráig húzta, és nem volt más, mint a Kecskemétről való nemes, nemzetes és vitéz Ferenczy Gergely uram, és tízévesforma lánya, a kis Ida, aki úgy körül volt tekerve pokrócokkal, hogy belőle meg éppen semmi sem látszott, csak őzikebarna szemei. Nagykőrös felől tartottak hazafelé.

Hiába, hogy dél körül járt az idő, a napot teljességgel eltakarták a hófelhők, s félhomály ülte meg a vidéket. A táj egyhangú fehér és lapos volt, a fehérséget csak az utat szegélyező nyárfák ég felé nyúló, fekete boszorkánykarjai törték meg. A két bebugyolált alaktól eltekintve egész élettelennek látszott a vidék, a szélvihar miatt elbújtak az állatok, nem keringtek a magasban sasok, nyulat, őzet sem láttak.

Szó nélkül ült egymás mellett az édesapa meg a lánya már jó ideje, mikor a hátuk mögül egyszer csak lódobogás hallatszott, s mire hátratekintettek volna, már mellettük is állt a lovas, hirtelen lefékezett tajtékos lovával. A nyeregben rongyos, szakállas férfi, haja hosszúra nőtt és csapzottan lógott ki kalapja alól, szeme vadul villogott, ruhája nemesemberre vallott, de olyan szakadt és piszkos volt, amiről látszott, régóta bujdokolhat már.

– Kecskemétre kell jutnom – mondta minden bevezetés nélkül. – Zsandárok vannak a nyomomban.

Ferenczy uram végignézett rajta, minden meglepődés nélkül, mert nem volt ritka azokban az időkben, hogy szegénylegények meneküljenek a zsandárok elől. Bár nem tudta, valós bűnökért vagy ártatlanul üldözik-e ezt az embert, a zsandár közös ellensége volt minden magyarnak akkoriban, így nem sokat tétovázott a válasszal.

– Ha ideérnek, majd én eligazítom őket. Legyen egészen nyugodt felőle.

– Áldja meg érte az Isten.

– Fogja még ezt is – szólt a bakon ülő férfi, és a mellette lévő zsákból fél oldalszalonnát húzott elő, amit átdobott a menekülőnek. Az megkapta, elsüllyesztette a nyerge melletti tarisznyába, s máris továbbállt.

Mikor elment, a férfi a lányához fordult.

– Te csak maradj csendben, Idácska, bármit hallasz is ezután. El ne áruljál egy nyikkanással sem.

A lány kiszabadította legalább az arcát a pokrócokból, és kihúzta magát. Gyermekségéből éppen kinőtt, de eladósorba még nem került kislány volt hosszú, fekete copfokkal, kedves, szabályos arcvonásokkal, okos tekintettel.

– Értem, édesapám.

Az apja erre szeretettel átkarolta, s kérdezgetni kezdte, nem fázik-e, nem éhes, szomjas-e. A lány csak rázta a copfjait minden kérdésre, erre aztán az apja visszabugyolálta az előbbi állapotába, szája, orra elé is kendőt kötött, hogy a fagyos levegőtől valahogy meg ne fázzék, és ismét nem látszott más a kislányból, csak nagy, csodálkozó szemei.

Épp végeztek mindezzel, mikor a szél zúgásától is hangosabb, egyre erősödő lódobogás hallatszott. A zsandárok voltak valóban, ahogy az imént az a szerencsétlen mondotta, az ő nyomában jártak, nem is kérdés. Ketten voltak, sötétzöld, piros hajtókás kabátban, szürke nadrágban, fejükön ércsisak, oldalukon hosszú kard, s mikor utolérték a szekeret, úgy álltak meg az út közepén, hogy a szekérrel, ha tetszett, ha nem, meg kellett állni. Ferenczy uram mint kecskeméti városi tanácsos, ismerte őket, az egyik a Worel nevű Morvaországból érkezett férfi, akivel csak németül lehetett szót váltani, a másik a Fekete nevű magyar ember.

– Ferenczy uram! Látott erre egy menekülő haramiát? – kérdezte németül Worel. Ferenczy Gergely magyarul felelt, és azt is tudta, hiábavaló lenne tagadni, hiszen a zsandárok is tudhatják, csak erre jöhetett az üldözöttjük.

– Láttam, láttam – felelte magyarul. – Arra ment – mutatott a pusztaság belseje felé. Néhány házas kis település, Bene-puszta volt arra.

A két zsandár erősen gondolkodott. Igazat mond vajon ez az ember, vagy rá akarja szedni őket? Nyomokat próbáltak keresni, ám a föld fagyott volt, a frissen szitáló havat pedig rögtön felkapta és messze vitte a szél, eltüntetve minden nyomot. Halk tanácskozásba kezdtek, mert nem bíztak Ferenczy uram tájékoztatásában. Egymást védi csak minden magyar. Hajlottak rá, hogy azt higgyék: ha ez az ember azt mondotta, hogy Bene-puszta felé ment a bandita, akkor ők Kecskemét felé fogják tovább üldözni. Már-már továbbindultak, aztán elbizonytalanodtak ismét. Hátha mégis igazat mond, s banditájuk valóban Bene-pusztára megy? Honnan lehetne megtudni?

Ekkor Worel tekintete a Ferenczy Gergely mellett ülő gyermekre esett.

– Frage mal das Kind![1] – mondta a társának, s az elvigyorodott. Ez jó ötlet lesz.

– Figyelj csak, kislány – mondta neki szelídültebb hangon.

– Igenis – felelte a kislány ijedt, vékony hangon, mire az édesapa eddig rezzenéstelen arca nyugtalanná vált. Fekete látta ezt, és örült, mert tudta, a kislányt könnyebb lesz kifaggatni, mint az apját.

– Mondd meg hát szépen, járt-e errefelé menekülő haramia?

– Járt.

– No hát, tudd meg akkor – folytatta a zsandár, figyelmen kívül hagyva már teljesen az édesapát –, hogy az az elvetemült nem volt más, mint Noszlopy Gáspár, a hírneves betyár, hat vármegyében van a fejére vérdíj tűzve, mert ölt, rabolt, gyújtogatott. Mondd meg azt is, elárulta-e, hogy merre megy tovább!

– Mondotta, igen – felelte a kislány, és a hangja már nem volt ijedt, hanem inkább erősen és bátran csengő. – Hallották édesapámat kegyelmedék is, Bene-puszta felé ment.

– De mi van, ha az apád hazudott?

– Az én édesapám soha nem hazudik! – vágta oda bátran a kislány, őszinte felháborodással a hangjában.

A zsandár fürkészve nézte.

– Jól van, no – mondta aztán enyhültebb hangon, majd a társára nézett, megsarkantyúzták a lovakat, s megindultak, letértek az útról, be a puszta belseje felé, a kislány és az apja által mondott irányba.

Mikor elmentek, Ferenczy uram ismét indulásra nógatta fáradt lovait, és gyengéden átkarolta a kislányát.

– Jól feleltem-e, édesapám? – kérdezte a kislány.

– A legjobban. Ügyes voltál.

– Megmentettük azt az embert?

A férfi vállat vont.

– Megtudjuk, legkésőbb holnap. Ha elfogják Noszlopy Gáspárt, annak hamar híre megy a városban.

Kecskemétre beérkezvén a lovak egy takaros, fehérre meszelt, zöld kapus házba fordultak be. A kapu már tárva állt annak jeléül, hogy nagyon várják a hazaérkezőket. Mikor a szekér megállt az udvaron, egyszerre előszaladt a házból az édesanya két szép, eladósorban lévő nagylányával, mellettük egy hatévesforma kislány ugrabugrált, mögöttük, a tornácon kamasz fiú állt, sovány, hosszú, furcsán púpos, hóna alatt mankó. Az apa lesegítette Idát a bakról, de még mielőtt földet érhetett volna, az anyja elkapta és összevissza ölelgette. A kocsis nekilátott kifogni a lovakat, s az istállóba vitte őket, egy másik szolga bezárta az utcai nagykaput, s az után érdeklődött, kezdjenek-e neki leszedni a rakományt a szekérről.

– Nem addig van, feleim! – kiáltotta az édesapa. – Elébb mind bemegyünk, mert vásárfiát hoztam, utána is ráérünk munkához látni.

A ház népe hamar hagyta meggyőzni magát, s nagy hangoskodással betolongtak a házba. Ferenczy uram jelentőségteljes pillantást vetett a feleségére, mire az asszony feltűnés nélkül hátramaradt, majd mikor teljesen elnéptelenedett az udvar, a szekér oldalához lépett és belesuttogott a rakomány közé.

– Jakab! Én vagyok az, Krisztina! Szóljon, itt van-e?

Rekedt férfihang hallatszott a csomagok közül.

– Itt vagyok.

Az asszony a hang irányába fordult, és a szekérnek azon oldalán, amely a kert felé nézett és a házból láthatatlan volt, lesegített a szekérről egy megtermett, jó erőben lévő férfit, aki nyomban nekilátott, hogy leseperje magáról a ruhájára ragadt szalmát.

– Jöjjön, megmutatom, hol lesz a helye – mondta neki az asszony, aki az elébb Krisztinának nevezte magát.

A férfi legelőször átölelte erősen.

– Nem változott semmit, sógorasszony. Ugyanolyan fiatal és szépséges, mint mikor a lakodalmukban táncoltunk.

Az asszony jólesően, de hitetlenül mosolygott, mert úgy vélte, a férfi jócskán túloz. Talán ezer év is eltelt azóta. Pedig még mindig szép volt valóban, vékony csontú, szőke hajú, tiszta fehér bőrű fiatalasszony, hiába, hogy hat gyermeknek életet adott azóta, s közülük a két legnagyobb eladósorban van már.

– Nyugodt útjuk volt? – kérdezte Krisztina asszony, miközben aggodalmasan körbetekintgetve az udvar hátulsó része felé vezette a férfit.

– Túlságosan is. Majd eluntam magam egyedül a szalma között… Ha meg nem állítják a szekeret itt Kecskemét alatt a zsandárok, bizony el is aludtam volna unalmamban.

Az asszony megdermedt az ijedtségtől.

– Megállították?

– Meg, de nem engem kerestek. Noszlopy Gáspárt üldözték. Én azt hittem, szilveszterkor őt is megcsípték a többiekkel együtt, de ezek szerint mégsem. Idácska aztán úgy elirányította őket, hogy ítéletnapig kereshetik, akkor sem találják meg.

Az asszony csak visszhangozni tudta a hihetetlenül hangzó állításokat.

– Idácska?

Ekkor beértek az egyik gazdasági épület menedékébe, itt a férfi már biztonsággal megállhatott, és elmesélte sorjában, mi történt.

– Azt gondolták, egy gyermeklányt egyszerűbben kikérdezhetnek, mint az apját. De olyan nyugodtan válaszolgatott az a kislány, magam sem tudtam volna jobban csinálni. Idácska felől eztán teljesen nyugodt vagyok, nem árul el sem véletlenül, sem faggatásra.

Az asszonyt a hideg lelte ki a gondolatra, hogy milyen könnyen rosszul végződhetett volna ez a találkozás, de nem sopánkodott, csak összehúzta a vállán a kendőjét, amit a fogas hideg ellen vetett a hátára, és bevezette a férfit az alacsony kis melléképületbe, amely teli volt mindenféle zsákokkal, ládákkal és egyéb limlommal. Félrehúzatta a férfival az egyik sarokban a feltornyozott kukoricazsákokat, egy odakészített feszítővasat ékelt egy nyílásba, amelyet a férfi előbb, az odasepert por miatt észre sem vett, mire egy csapóajtó nyílott fel, amely sötét verembe vezetett.

– Egyelőre itt kell maradnia – mondta az asszony. – Készítettem be enni-innivalót, gyertyákat, tűzszerszámokat, meleg takarókat. A túlsó oldalon van kijárata, a kertek aljához vezet. Azon menekülhet, ha úgy hozná a szükség. Tartsa azt mindig kissé nyitva, különben elfogy hamar a levegője. Meglátjuk aztán, járhat-e később szabadabban, felvesszük béresnek, vagy amit kitalál az uram, meg ami papírt szerezni tud. Ha most Noszlopy Gáspár után kutatnak, biztosabb, ha egy ideig csendben meglapul itt.

A férfi keserűen bólintott.

– Hálás vagyok a segítségükért. – Kicsit habozott, mennyire avassa be az asszonyt a gondolataiba, aztán mégis hozzátette: – Maguknak hálás vagyok, noha közben olyan gyűlölség gyűlt már fel bennem, hajszálra voltam tőle, sógorasszony, hogy előjöjjek a szekérből és leszúrjam azt a két zsandárt! Második esztendeje folytonos menekülésben vagyok, és felvet a düh, egy volt honvéd ezredesnek csendben kell meglapulnia valami föld alatti veremben, mint rókának a rókalyukban. Néha szívesebben feladnám magam, inkább akasszanak fel, mint ez sok megalázás…

– Feladásra gondolni sem szabad. Hogy ebben is ők győzedelmeskedjenek? Ha az uram papírt szerez, kijuttatjuk az országból, jóra fordul minden, meglátja…

A férfi nem felelt, hanem ruganyos mozdulatokkal bemászott a verembe. Az asszony várt addig, míg odabent tüzet csiholt, csak azután csukta rá a csapóajtót, majd nagy nehezen visszarángatta a súlyos zsákokat az ajtó tetejére, egy seprűvel eligazgatta a poros padlót, hogy érintetlennek tűnjék a zsákok környezete, és csak e munkálatok után tért vissza családja körébe.

A zsandárok már másnap megjelentek a háznál, de úgy volt, ahogy gondolták: Noszlopy Gáspárt keresték, nem a hátsó kamrában bújtatott rokont. Át sem kutatták a házat, csak megkérdezték Ferenczy uramat, hogy látta-e Noszlopyt tegnap óta, tud-e róla bármit. Ferenczy uram kerékbetört németséggel, kézzel-lábbal mutogatva előadta, hogy semmit nem tud. A felesége mindvégig háttal állott nekik a tűzhelynél, alig fordult feléjük, tüntetőleg mutatva, hogy neki aztán nincs semmi dolga ezekkel az emberekkel. Még egy pohár vizezett bort sem tett az asztalra. Régi fajta szabad tűzhely volt, a tűz fölött nagy üstben leves főtt, az asszony mellett a két nagylány sürgölődött, csak egymással beszélgettek csendesen, s a szobában olyan illat terjengett, hogy az egyik zsandárnak hangosan megkordult a gyomra, ebédidő felé járván az idő. De arra várhatott, hogy ennél a háznál bármivel is megkínálják. Ida a tűzhely mellett ült, közel húzódva a meleghez, nővérei takarásában, mellette bölcsőben aludt a legkisebb húga, s ő néha megringatta, hogy a kicsi jól aludjon. A nővérei és a bölcső takarásából tekintgetett ki titokban a félelmetes, karddal övezett férfiak felé. De hiába, hogy milyen nagy, erős férfiak voltak, fejjel is nagyobbak az apjánál, semmivel nem lettek okosabbak, dolgavégezetlen hagyták ott a házat. Alig mentek el, Ferenczy uram pipára gyújtott – a legszigorúbb tilalom alá eső szűzdohányt tömködött a pipába, nagyon jóleső érzéssel, és cinkos kacsintással maga mellé intette a feleségét. Az asszonnyal együtt kíváncsian melléje gyűltek gyermekei is, a két nagylány, Ida, kishúga, s odabicegett a fiú is, Jakab.

A férfi egy több rétre hajtogatott papirost húzott elő a kredencfiókból, kiteregette az asztalon, és hagyta, hogy a családja végigböngéssze. Útlevél volt, Kovács Dénes ötvenkét éves ceglédi lakos nevére kiállítva.

– Tegnap szereztem. Hívjátok csak elő Jakabot, ezek a zsandárok ma már bizonyos, hogy ide vissza nem térnek.

A lányok szaladtak a hátulsó kamrába, s együttes erővel félretolták a zsákokat a csapóajtó tetejéről.

– Jöjjön, Jakab bácsi, édesapának jó hírei vannak!

Jakab előmászott a veremből, és a lányok kíséretében belépett a házba, ahol Ferenczy uram átadta neki a passzust. A férfi meghatottan vette át.

– Isten fizessen meg érte, Gergely. Hajnalban indulok is.

– Hová mész?

A férfi vállat vont.

– Minél messzebbre. Talán Párizsba. Sokan vannak ott olyanok, mint én. Csak a szívem szakad belé, hogy itt kell hagynom ezt az országot… A rabságot kiállnám, néhány év Kufsteinben, ha az embert nem viszi el valami betegség, utána szabadulhatnék… De amit ezek csinálnak, hogy a honvédtiszteket közlegényként sorozzák be a császári hadseregbe… Hát olyan nem lesz, soha, inkább bujdosok ki ebből a szerencsétlen országból örökre.

– Talán nem örökre szól az. Talán kegyelmet ad valamikor a császár a honvédtiszteknek.

– Eh, nem kell nekem a császár kegyelme. Egészen jó lesz nekem valahol Franciaországban asztalosinasnak vagy péklegénynek – nevetett keserűen a férfi, de ez a vidámság nélküli nevetés is bennszakadt, mert ebben a pillanatban erősen megzörgették az ajtót. A szobában ülők ijedten néztek össze, Ferenczy uram találta fel legelébb magát.

– Van már útleveled. Csak okosan…– mondta halkan, majd fennhangon kiszólt az ajtó előtt álló ismeretleneknek. – Jöjjenek be!

Akik beléptek, nem zsandárok voltak, amint azt mindenki megkönnyebbülten konstatálta. Négy férfi volt az, magasak, magyar ruhába, csizmába, ködmönbe öltözöttek, komoly, sőt zord arccal álltak meg a helyiség közepén, és ahogy levették fejükről a birkabőrből készült sapkát, abban a mozdulatban is csak udvariasság volt, semmi alázatosság. A négy közül Zabolay, Gál József meg Vad Boldizsár kecskemétiek voltak, s nem messzire laktak tőlük. A negyedikben, ahogy Ida jobban megnézte, a tegnapi embert ismerte fel, amelyik lovon menekült a zsandárok elől. De igencsak meg kellett néznie ahhoz, hogy ráismerjen. Ing, lajbi[2], nadrágja tiszta volt és alig viseltes, haját, szakállát is rendbe szedte tegnap óta. Azokról a vadul égő szemekről ismerte csak fel. Igen szép férfi volt, széles vállú, fekete hajú, fekete szemű, még meg sem szólalt, s már magához vonzotta Ida nagytestvéreinek, sőt még anyjuknak a figyelmét is.

Zabolay anélkül, hogy jövetelük célját előadta volna, mintha csak szokásos látogatásról lenne szó, bemutatta az ismeretlen társukat.

– Szabó Péter uram. Nekem régi jó barátom, nálam vendégeskedik most egy ideig.

– Isten hozta kegyelmeteket – fogadta őket Ferenczy Gergely óvatosan. Szabó Péter uramat megnézte magának leplezetlenül, nem is volt kérdés, hogy ő is, mint Ida, felismerte benne a múltkori menekülőt, akit a zsandár Noszlopy Gáspárnak nevezett.

Krisztina asszony barátságosan hellyel kínálta őket, egyik nagylányával boroskancsót, poharakat tétetett az asztalra, Ferenczy uram Jakabot mint átutazóban lévő, távoli rokont mutatta be.

Az rögtön kiderült, hogy a négy férfi közül ez a Szabó Péter nevezetű a legbeszédesebb. A többi úgy viselkedett vele, mintha valamiféle vezetőjük lenne.

– Nem akarom megtéveszteni a tekintetes urat – nézett egyenesen Ferenczy Gergelyre –, látom, hogy felismert, én vagyok az a menekülő, akit a minap a zsandárok üldöztek Kecskemét határában, s menekvésemet annak köszönhetem, hogy a tekintetes úr rossz irányba küldte tovább őket. Hálás köszönetem érte.

– Nem érdemel szót sem. Természetes, hogy egyik magyar ember segíti a másikat, amiben tudja – felelte Ferenczy Gergely, de nem volt igazi melegség a hangjában. Nagyon szerette volna már tudni, mit akarnak tőle ezek az emberek.

– Látom, a dohánymonopóliumot tekintetes úrék sem veszik nagyon szigorúan – nevetett Ferenczy szemei közé ez a Szabó-Noszlopy.

– Élünk, ahogy tudunk – felelte óvatosan Ferenczy, és dohánnyal kínálta a vendégeket, amelyet azok boldogan fogadtak el.

– Bizony, micsoda idea, eltiltani a becsületes embereket a saját dohányuktól, hogy vegyenek csak császári pecsétes dohányt! Mennyi keserű megaláztatás ér még minket!

Szabó-Noszlopy várta, csatlakozik-e panaszához Ferenczy, de az nem válaszolt, így Jakabhoz fordult:

– S a tekintetes úr Ceglédről való, ha jól értem?

– Onnét.

– Akkor biztosan ismeri Bobory Károly főtisztelendőt. Nekem jó ismerősöm.

– Református volnék, nem ismerem, sajnos.

Noszlopy fürkészve nézte, aztán megint Ferenczy Gergelyre tekintett.

– Szerencsés a tekintetes úr, hogy népes, szerető családja körében töltheti napjait – mondta, s szemügyre vette a lányokat. – Még ez megmaradt a magyar nemesnek, birtokára visszahúzódni és becsülettel művelni ősei földjét, élni a családjának.

Ferenczy uram csak bólogatott egyetértően.

Szabó-Noszlopy hirtelen felemelkedett ültéből.

– Soká feltartottuk. Köszönjük a szíves vendéglátását, nem zavarkodunk tovább.

Krisztina asszony felelt rá:

– Hogyan is jut eszébe, hogy zavarkodtak volna. Örömmel látjuk kegyelmedéket minden alkalommal.

– Hálás köszönetünk a szíves ajánlkozásért. De nem élünk vissza a tekintetes asszony felajánlásával. Hanem – nézett most erősen Ferenczy Gergelyre – holnap napnyugta után egy kis borozgatásra hívott minket össze Gál József uram a Kőrösi utcai házába. Csatlakozzék hozzánk, s jöjjön kegyelmed is – fordult Jakab felé. – Volt honvédek, becsületes magyar emberek gyűlnek majd össze, megemlékezni a régi időkről…

– A mai időkben nem látom értelmét hasonló megemlékezéseknek. Csak veszedelmet hoznak a saját fejükre.

– Jöjjön el, és győződjék meg róla, mennyire nem így van! – közelebb lépett Ferenczyhez, és fojtott, izgatott hangon folytatta: – Magának Kossuthnak az üzenetét fogom elmondani! Nincs veszve semmi, ha most őt követjük!

– Szívemből kívánom, hogy sikerrel járjanak. De mind előrehaladott korom, mind családom biztonsága azt kívánja, ne tegyek eleget a meghívásnak.

Noszlopy csalódottan fordított hátat, s távozni készült.

– De ott leszek én! – hangzott Jakab lelkesedéstől fűtött hangja. – Számíthatnak rám az urak, minden körülmények között!

Noszlopy először, mióta itt volt, elmosolyodott.

– Így beszél egy félelem nélküli igazi magyar honfi! Várjuk tehát kegyelmedet holnap.

2. FEJEZET

Párizs, 1851. december 2.

A Rue Montmorencyn található Café Noir kávézó ezen az esős, hideg estén is tele volt vendéggel. Nem volt ez a legjobb környék Párizsban. A kávézó törzsközönségét kisebb részben a környező kerület dologtalan, kevés pénzű magántőkései tették ki, nagyobb részben pedig a negyvennyolcas forradalmak közép-európai menekültjei. Az emigránsokat, jöttek akár Lengyelországból, akár Frankfurtból vagy Prágából, barátságosan fogadták Párizsban, a Café Noirban meg különösképpen, mert M. Noir, akit néhány éve még Fekete Jánosnak hívtak és Debrecenben volt asztalosinas, sohasem tagadta meg magyar gyökereit.

Andrássy Gyula lenyomta a kilincset, és ahogy belépett az utcáról, megcsendült az ajtó felé szerelt csengő. Odabent meghitt meleg, barátságos fény és kávéillat fogadta. Gyorsan becsukta maga mögött az üveges ajtót, ekképpen igyekezvén kizárni mind a kávéházból, mind a gondolataiból a csatakos és szürke párizsi utcákat, s bosszús arccal rázogatni kezdte kopott cilinderéről az esővizet. Jobb napokat látott, fekete posztókabátja is ázottan lógott rajta. De hiába a kopott külső, M. Noir, aki az ajtó melletti pultban állva vezényelte alkalmazottait, amint meglátta, személyesen sietett elébe. Elvette a nagyúri eleganciával részére átadott kalapot, sétapálcát és kesztyűt, s közben ekképpen szólt Andrássyhoz, méghozzá magyarul:

– Gróf úr! Örülünk, hogy ebben a csúf időben is megtiszteli hajlékunkat. Monsieur Teleki és a többiek már a kártyaszobában tanácskoznak. Megengedi gróf úr, hogy hozzájuk vezessem?

A vendég bólintott és barátságosan válaszolt Monsieur Noirnak.

– Valóban lehangoló időjárás. Hátha az én kedves barátaim olyan hírekkel szolgálnak, amiktől kisüt kissé a nap.

– Méltóztassék követni, monsieur le comte.[3]

A bejárat melletti asztalkánál fiatal, festett arcú lány üldögélt rég kihűlt tea, némi vajas sütemény s egy kopottas úr társaságában. A ruha, amit viselt, egykor divatos lehetett talán, de a lányon nagyon gyanúsan úgy mutatott, mintha másvalaki levetett holmiját kapta volna ajándékba. A ruha vállát minduntalan húzogatni kellett, mert folyton félrecsúszott, a mellrészt díszítő szalagok közül az egyik feltűnő módon hiányzott, megbontva a ruha egyébként is kétes szimmetriáját.

A lány meghallotta, hogy M. Noir gróf úrnak szólította a mellette álló férfit, felvonta szemöldökét, és leplezetlen érdeklődéssel pásztázta végig. A férfi ugyancsak észrevette, hogy a lány felfigyelt rá, és kedves mosolyt küldött feléje, majd a következő pillanatban megfeledkezve a közjátékról, követte M. Noirt a hátsó helyiségek felé.

A kártyaszobában öt férfi ülte körül a zöld posztós asztalt, látszatra ferblit játszottak, kezükben kártyalapokat tartottak, de aki csak kicsit is értett a kártyához, rögtön tisztába jöhetett azzal, hogy ezek itt nem játszanak semmit, a széjjelheverő kártyalapok és a „bank”, a tétnek kitett pénz csak díszletül szolgál – valami máshoz.

– Ah, Gyula! – kelt fel az asztaltól a belépő férfi láttán Teleki László. Negyven év körüli fekete hajú, tömött fekete bajszú férfi volt, a párizsi magyar emigráció vezére. Barátságosan meglapogatta Andrássy hátát, szinte atyai szeretettel, s közvetlenül maga mellett mutatott neki helyet.

–  Mind azt hittük, továbbra is Londonban múlatod az időt. Mikor érkeztél?

– Ma jöttem meg délben, és látjátok, máris itt vagyok, jöttem, hogy elmondjam, amit láttam. Kossuth mit sem változott, és ugyanúgy lángra lobbantotta a londoni magyarok lelkét, mint annak idején otthon. És nem csak a magyarokét, hanem a jó angolokét is. Tömegek ünnepelték, mielőtt továbbhajózott Amerikába.

– Ezek októberi hírek, mon ami[4] – mondta Teleki elnéző mosollyal. – Mivel töltötted az időt az utóbbi két hónapban?

– Vagy inkább kivel? – kacsintott Gyulára a Teleki jobbján ülő beteges kinézetű fiatal férfi.

Andrássy emlékeiben felvillantottak a londoni szeretőjénél töltött meghitt esték, és elmosolyodott. Teleki jókedvűen szivarra gyújtott, nevetett, közben elővillantak fehér fogai. Nevettek a többiek is. Andrássy kezelt a jelenlévő négy másik férfival, akik emigránstársai voltak mindnyájan: Arthur Seherr-Thoss, aki porosz származása ellenére teljes lelkesedéssel harcolt a szabadságharcban, Schmiedegg Kálmán, aki még mindig a súlyos sebesülése nyomán kialakult betegségeivel kínlódott, továbbá Almásy Pál és Nemeskéry Kis Miklós. Nagy reményű fiatalok kettébe tört életpályával.

– A francia köztársaságpártiak, köztük Thiers, mind nagyon bizakodók. Azt hangoztatják, egész nyíltan, hogy egy hét kell még, és elkergetik az elnököt, azt az álszent Napóleon-utánzatot![5] S akkor jön el a mi időnk – tájékoztatta Teleki Andrássyt a francia aktualitásokról.

–  Magam hallottam a minap Thiers szájából, amint azt mondta Napóleon Lajosról: „egy hónapon belül a foglyunk lesz Vincennes-ben” – tódította Arthur. – Igaz, ezt a feleletet kapta rá: „No csak vigyázzon, nehogy ő csukja önt oda.” De Thiers szerint a hadsereg velünk van.

– Ezen áll minden, valóban – fújta ki a szivarfüstöt az orrán Teleki. – A hadseregen. Sajnos kétlem, hogy a teljes vezérkar republikánus lenne. Mindenesetre bírom Thiers ígéretét, ha Napóleon Lajos távozik a hatalomból, számíthatunk Franciaország támogatására egy esetleges újabb magyar szabadságharcban.

– Magam részéről bízom Kossuth szavában – jelentette ki Andrássy. – Ha ő azt mondta, hogy forradalom lesz Franciaországban, az úgy is lesz.

– Bízunk és várunk, nem tehetünk mást – helyeselt Teleki, bár látszott, hogy vannak kétségei. – A fegyverek szállítását folytatjuk Magyarországra. Az otthoni szervezkedés egészen előrehaladott állapotban van: Mack, Jubál, Noszlopy meg a többiek csak a jelre várnak, hogy kirobbantsák a harcokat. A szigorú utasításuk azonban az, hogy amíg nincs külhoni támogatás mögöttünk, várniuk kell.

Hirtelen felcsapódott az ajtó, borostás, nyúzott arcú fiatalember tört be rajta, nyomában M. Noir, mentegetőzve.

– Én mondottam, hogy ne zavarja meg az urakat a kártyázásban.

– Melyikük Teleki gróf? – szólt közbe türelmetlenül az idegen, s hogy magyarul szólt, az részben el is oszlatta a jelenlévők bizalmatlanságát.

– Én volnék – állt fel a helyéről szigorú arccal Teleki. – Kegyelmedben kit tisztelhetünk?

De az ember nem a kérdésre válaszolt.

– Hamburgból hozok fontos híreket. Beszélhetek-e a többiek előtt?

A hírhozó arca semmi jót nem ígért. Teleki lélekben felkészült a rossz hír fogadására.

– A barátaim előtt egész nyugodtan beszélhet.

– Hamburgban elfogták Pataki Piringer Mihály századost, aki Kossuth megbízásából volt ott az ellenállást szervezni. Megtalálták nála a listát, Kossuth listáját a felkelés vezetőiről. Rajta volt név szerint mindenki, akikre Kossuth számított volna a magyarországi forradalom szervezésében. Valaki elárulta a századost.

Teleki elsápadt. Lázasan gondolkodott, lehet-e még menteni a menthetőt.

– Mikor történt ez?

– November végén. Pár napja.

– S valaki indult-e Pestre figyelmeztetni azokat a szerencsétleneket, hogy le vannak leplezve?

– Hozzájuk mentek legelőször is. De én Hamburg felől jövök, nincs arról hírem, hogy időben odaértek-e.

Teleki visszaült a helyére, s még mindig falfehéren nézett maga elé.

– C’est une catastrophe – motyogta franciául, mintha magyarul nem merné kiejteni a súlyos szavakat.

Schmiedegg faggatta volna még a hírhozót további részletek után, de az semmi többet nem tudott mondani.

Andrássy egyre növekvő dühöt érzett. Ezt az egész felkelést valahogy gondosabban, felelősebben kellett volna szervezni. Újabb Arad lesz, kivégzések, letartóztatások, vagy talán már el is kezdődtek, csak még ők nem tudnak róla. Ez a Mack Károly, akit a magyarországi szervezkedéssel megbízott, azt mondják, iszik reggeltől estig, s prófétának nevezi magát. Biztosan ilyen ember kellett a felkelés élére? Az iménti bizakodó jókedv úgy elpárolgott a szobából, mintha ott sem lett volna soha, helyébe súlyos, gyomorszorító aggodalom ereszkedett. A barátok borzongató előérzettel álltak fel az asztaltól. Nem volt értelme tovább ott maradni, úgyis csak találgatni tudtak volna az események kimenetelét illetően.

[1] Kérdezd meg a gyermeket! (német)

[2] Mellény.

[3] Gróf úr (francia).

[4] Barátom (francia).

[5] Charles-Louis Napoléon Bonaparte (1808–1873): I. Napóleon unokaöccse, köztársasági elnök, később III. Napóleon néven Franciaország császára.