NICHOLAS SPARKS

Az utolsó dal

NICHOLAS SPARKS

Az utolsó dal

Negyedik kiadás

A mű eredeti címe

The Last Song

Copyright © 2009 by Willow Holdings, Inc.

„Counting Miracles” Copyright © 2024 by Willow Holdings, Inc.

All rights reserved.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Komló-Szabó Ágnes

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

KOMLÓ-SZABÓ ÁGNES

Szerkesztette

BODNÁR ZOLTÁN

ISBN 978 963 643 881 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Barátaimnak, Theresa Parknak és Greg Irikurának

Köszönetnyilvánítás

Mint mindig, először most is Cathynek, álomfeleségemnek szeretnék köszönetet mondani. Csodálatos húsz évet töltöttünk együtt, és reggelente, ébredés után az első gondolatom az, mennyire szerencsés vagyok, hogy az elmúlt években veled élhettem.

A gyerekeim – Miles, Ryan, Landon, Lexie és Savannah – jelentik a soha véget nem érő örömöt az életemben. Szeretlek benneteket.

Jamie Raab, aki a szerkesztőm a Grand Central Kiadónál, mindig kiérdemli a köszönetemet, nemcsak azért, mert kiváló szerkesztő, hanem azért is, mert mindig kedves velem. Köszönöm.

Denise DiNovi – az Üzenet a palackban, a Séta a múltba, az Éjjel a parton és a Szerencsecsillag producere – nem egyszerűen csak lángelme, de az egyik legbarátságosabb ember is. Köszönök neki mindent.

David Young, a Hachette Book Group ügyvezető igazgatója is kiérdemelte a tiszteletemet és a hálámat a közös munkával eltelt évek alatt. Kösz, David.

Sajtósaim, Jennifer Romanello és Edna Farley nemcsak jó barátok, de csodás emberek is. Köszönet mindenért.

Mint mindig, most is hálás vagyok Harvey-Jane Kowalnak és Sona Vogelnek, mert igencsak megnehezítem a munkájukat azzal, hogy mindig kések a kéziratok leadásával.

Howie Sanders és Keya Khayatian, az UTA ügynökei egyszerűen fantasztikusak. Kösz mindent, srácok!

Scott Schwimer, az ügyvédem egyszerűen a legjobb abban, amit csinál. Kösz, Scott!

Köszönet Marty Bowennek (a Kedvesem producerének), Lynn Harrisnek és Mark Johnsonnak is.

Hálával tartozom Amanda Cardinalénak, Abby Koonsnak, Emily Sweetnek és Sharon Krassney-nek. Nagyra értékelem, amit tesztek.

A Cyrus családnak is köszönettel tartozom, nemcsak azért, mert szeretettel fogadtak az otthonukban, de mindenért, amit a filmben véghez vittek. És külön köszönet Miley-nak – a Ronnie keresztnév az ő ötlete volt, én pedig amint meghallottam, tudtam, hogy ez a tökéletes név a karakteremnek!

És végül köszönet Jason Reednek, Jennifer Gipgotnak és Adam Shankmannek Az utolsó dal filmváltozatában végzett munkájukért.

Prológus
RONNIE

A hálószoba ablakában bámészkodó Ronnie azon tűnődött, vajon megérkezett-e már Harris lelkész a templomba. Úgy gondolta, a férfi már ott lehet, és miközben a partot nyaldosó hullámokat nézte, azon töprengett, vajon a lelkész rácsodálkozik-e még néha a fölötte magasodó, festett üvegablakon átszűrődő fény játékára. Talán már nem – végül is az ablak már több mint egy hónapja díszítette a templomot, a férfi pedig valószínűleg túl elfoglalt ahhoz, hogy még mindig ezzel törődjön. Ronnie mégis reménykedett abban, hogy valaki, aki eddig még nem járt a templomban, ma betéved oda, és átéli azt a csodát, amelynek ő is a részese volt, amikor először látta meg a fényözönt azon a hideg, novemberi napon. Remélte, hogy a látogató elidőzik egy kicsit a színes üvegdarabokat nézve, és miközben megcsodálja a szépségét, elgondolkozik azon, hogy vajon mi is lehet az ablak története.

Ronnie már egy órája ébren lehetett, de még nem állt készen arra, hogy nekivágjon az új napnak. Az ünnep valahogy más volt ebben az évben. Előző nap lesétált a partra az öccsével, Jonah-val. Itt is, ott is karácsonyfákba botlottak a stégek mellett. Az évnek ebben a szakaszában igazán gyönyörű volt a part, de Jonah észre sem vette a hullámokat és a sirályokat, amelyeket pedig pár hónappal korábban még megigézve nézett. Inkább a műhelyhez akart menni – jóllehet alig pár percet töltött bent, és ez idő alatt sem szólt egy szót sem.

A lány mellett lévő éjjeliszekrényen jó néhány bekeretezett fénykép állt – a kis tengerparti házban találta őket pár más dologgal együtt aznap reggel. Elmélyülten nézegette a képeket, amikor kopogtatást hallott. Az anyja kukucskált be az ajtón.

– Akarsz reggelizni? Találtam egy kis kukoricapelyhet a konyhában.

– Nem vagyok éhes, anya.

– Enned kell valamit, édesem.

Ronnie továbbra is a fényképkupacra meredt, valójában azonban nem látta a képeket.

– Tévedtem, anya. Nem tudom, mihez kezdjek.

– Úgy érted, apáddal?

– Úgy értem, mindennel.

– Miről beszélsz?

Minthogy Ronnie nem válaszolt, a nő átvágott a szobán, és leült a lánya mellé.

– Néha segít, ha az ember beszél róla. Olyan szótlan voltál az elmúlt pár napban.

Ronnie-t ebben a pillanatban megrohanták az emlékek: a tűz, a templom újjáépítése, a színes üvegablak, és a dal, amelyet végül befejezett. Eszébe jutott Blaze és Scott és Marcus. Eszébe jutott Will. A tizennyolc éves lány szeme előtt leperegtek a nyár eseményei. A nyáré, amikor elárulták; a nyáré, amikor letartóztatták; és a nyáré, amikor szerelmes lett. Nemrég élte át ezeket a dolgokat, és mégis úgy érezte, az események hatására teljesen más ember lett.

– Hol van Jonah?

– Nincs itthon. Elment Briannel a cipőboltba. Olyan, mint egy kölyökkutya: a lába gyorsabban nő, mint a többi testrésze.

Ronnie elmosolyodott, de a mosoly olyan gyorsan hervadt le az arcáról, amilyen gyorsan jött. Az ezután beállt csöndben arra lett figyelmes, hogy az anyja összefogja hosszú haját, és laza copfba köti a tarkóján. Kislánykora óta ez volt az anyja szokása. Különös módon a lány még mindig megnyugtatónak találta ezt a rituálét – igaz, ezt sosem ismerte volna be.

– Tudod, mit? – folytatta az anyja, miközben odalépett a ruhásszekrényhez, és letette a bőröndöt az ágyra. – Mi lenne, ha pakolás közben mesélnél?

– Nem tudom, hol kezdjem.

– Mit szólnál az elejéhez? Mintha Jonah valami teknősöket említett volna...

Ronnie keresztbe fonta a karját. Tisztában volt vele, hogy a történet nem a teknősökkel kezdődik.

– Nem itt indult a dolog – válaszolta. – Habár én akkor még nem voltam ott, azt hiszem, valójában a tűzzel kezdődött az egész.

– Miféle tűzzel?

Ronnie odanyúlt az éjjeliszekrényen álló fényképkupachoz, és két bekeretezett fotó közül óvatosan kivett egy szakadt újságcikket. Odanyújtotta a megsárgult újságpapírt az anyjának.

– Ezzel a tűzzel – mondta. – Ami a templomban ütött ki.

Illegális pirotechnikai eszköz okozta

a templomtüzet

Megsérült egy lelkész

Észak-Karolina, Wrightsville Beach – Tűz pusztított a történelmi szempontból is jelentős Első Baptista templomban szilveszterkor. A nyomozók illegális pirotechnikai eszközök használatára gyanakszanak.

A tűzoltók egy névtelen telefonhívásra, nem sokkal éjfél után vonultak ki a tengerparton álló templomhoz. Érkezésükkor az épület lángokban állt, a hátsó ajtón füst ömlött ki, nyilatkozta Tim Ryan, a Wrightsville Beach-i tűzoltóság parancsnoka. A tűz gócpontjában petárda- és tűzijáték-maradványokat találtak.

A tűz keletkezésekor a templomban tartózkodó Charlie Harris lelkész másodfokú égési sérüléseket szenvedett a karján és a kezén. A férfit a New Hanover Megyei Kórházba szállították, ahol jelenleg is az intenzív osztályon ápolják. New Hanover megyében két hónapon belül ez volt a második templomtűz. Novemberben a wilmingtoni Jó Reménység templom égett le teljesen.

– A vizsgálat még tart, de a nyomozókban felmerült a gyújtogatás gyanúja – tette hozzá Ryan.

Szemtanúk szerint alig húsz perccel a tűz keletkezése előtt tűzijátékokat lőttek ki a tengerpart templom mögötti szakaszán, talán az újévet köszöntötték így.

– Észak-Karolinában tilos a tűzijáték használata, a jelenlegi szárazság idején pedig különösen veszélyes – figyelmeztet Ryan parancsnok. – A rendelet létjogosultságát ez a tűz is igazolja. Egy férfi kórházba került, a templom pedig teljesen használhatatlanná vált.

Amikor Ronnie anyja befejezte az olvasást, a lányára nézett. Ronnie egy darabig még habozott, aztán vett egy mély levegőt, és belekezdett a történetbe, amely még mindig teljesen érthetetlen volt számára, bár utólag úgy vélte, tanult az esetből.

Első fejezet
RONNIE
Hat hónappal korábban

Ronnie kelletlen arccal ült az anyósülésen, és azon gondolkozott, vajon mi a csudáért utálják annyira a szülei.

Csakis ez lehetett ugyanis a magyarázata annak, hogy most ott ült az autóban, úton az apja felé, hogy meglátogassa abban az istenverte, déli koszfészekben, ahelyett hogy a barátaival ütné agyon az időt otthon, Manhattanben. Egy frászt. Nem csak meglátogatja az apját. Egy látogatás egy vagy két hétvégére, legfeljebb egy hétre szól. Úgy gondolta, egy látogatásba nem halna bele. De augusztus végéig ott maradni? Egy egész nyarat ott tölteni? Ez már büntetésszámba ment, így aztán a kilencórás autóút nagy részében úgy érezte magát, mint egy rab, akit épp akkor szállítanak egy vidéki börtönbe. Nem tudta elhinni, hogy az anyja tényleg ezt teszi vele.

Ronnie annyira elmerült az önsajnálatban, hogy eltelt egy kis idő, mire eljutott a füléig Mozart 16. C-dúr szimfóniája. Ez volt az egyik darab, amelyet négy éve a Carnegie Hallban játszott. Tudta, hogy az anyja akkor tette be a zenét, amikor ő még aludt. Borzalmas. Kinyújtotta a kezét, és kikapcsolta a lejátszót.

– Ezt most miért csináltad? – kérdezte az anyja rosszallóan. – Szeretem hallgatni, ahogy játszol.

– Én viszont nem.

– Mit szólnál, ha halkabban hallgatnám?

– Csak kapcsoljuk ki, anya. Nincs most ehhez hangulatom.

Ronnie kibámult az ablakon. Teljesen biztos volt benne, hogy anyja szorosan összepréseli a száját – az utóbbi napokban ez a szokásává vált. Mintha mágnes vonzaná egymáshoz az ajkait.

– Azt hiszem, egy pelikánt láttam, amikor átjöttünk a Wrightsville Beach-i hídon. – A lány anyjának hangjában erőltetett könnyedség bujkált.

– Nahát, ez csúcs! Lehet, hogy szólnod kellene a Krokodilvadásznak.

– A Krokodilvadász meghalt – szólt közbe Jonah a hátsó ülésről. Hangja összekeveredett a Game Boyon futó játék zajával. – Nem emlékszel? – folytatta. – Szomorú eset volt.

– Már hogyne emlékeznék!

– Nekem nem úgy tűnt az előbb.

– Nos, márpedig emlékszem.

– Akkor nem kellett volna azt mondanod, amit mondtál.

Ronnie nem vette a fáradságot, hogy harmadszor is visszavágjon az öccsének. Jonah-nak szüksége volt rá, hogy mindig övé legyen az utolsó szó, és ezzel az őrületbe tudta kergetni a nővérét.

– Tudtál aludni egyáltalán? – kérdezte az anyja.

– Egészen addig, amíg bele nem mentél abba a kátyúba. Egyébként kösz. Majd kiütöttem a fejemmel az ablakot.

Az anyja le sem vette a szemét az útról.

– Látom, jobb kedvre derített ez a kis szundítás. Örülök neki.

Ronnie lufit fújt a rágójából, majd kipukkantotta. Az anyja utálta az elpukkanó rágó hangját – ez volt a legfőbb oka annak, hogy a lány szinte egyfolytában ezzel foglalatoskodott, miközben az I–95-ösön hajtottak. Az államokat összekötő út – szerény véleménye szerint – a valaha megépített legunalmasabb útszakasznak számított. Kivéve persze, ha valaki teljesen odavolt a zsíros gyorséttermi kajáért, a motelek gusztustalan fürdőszobáiért és a milliónyi fenyőfáért – máskülönben az út a maga hipnotikus, mogorva egyhangúságával könnyen álomba ringatta az embert.

Ronnie elmondta ezzel kapcsolatban a véleményét az anyjának Delaware-ben, Marylandben és Virginiában, de az asszony egyik alkalommal sem reagált a szavaira. Eltekintve attól, hogy megpróbálta kellemessé tenni a közös utat – minthogy most egy ideig nem fogják egymást látni –, Ronnie anyja nem volt az az autóban beszélgetős típus. Nem meglepő módon nem vezetett túl magabiztosan, általában ugyanis metróval vagy taxival közlekedtek a városban, ha el kellett jutniuk valahová. A lakásban azonban... na, az már más tészta volt. Minden lelkiismeret-furdalás nélkül felhúzta magát egy-egy ügyön – a házfelügyelő az elmúlt pár hónapban kétszer is megkérte őket, hogy fogják vissza magukat. Az anyja valószínűleg azt hitte, hogy minél hangosabban ordít Ronnie jegyei vagy Ronnie barátai, illetve amiatt, hogy Ronnie folyamatosan fittyet hány a szobafogságra, és minél hangosabban ordít az incidens miatt – igen, főleg az incidens miatt –, annál valószínűbb, hogy Ronnie figyelembe veszi azt, amit mond.

Oké, nem ő volt a legrosszabb anya. Tényleg nem. És előfordult, hogy olyan jóindulattal viseltetett a gyerekei iránt, hogy Ronnie belátta, az anyja nagyon is jó anya. Egyszerűen csak arról volt szó, hogy az anyja valami varázslat folytán időcsapdába került, amelyben a gyerekek sosem nőnek föl, és Ronnie már legalább százszor kívánta, hogy bárcsak májusban született volna augusztus helyett. Így csak augusztusban tölti majd be a tizennyolcat, és csak augusztustól jön majd el az az idő, amikortól az anyja nem kényszerítheti semmire. Jogilag már elég idős lesz, hogy saját döntéseket hozzon, a terveit felsorakoztató listán pedig nem szerepelt ez a mostani út.

Jelenleg azonban Ronnie-nak nem volt választása. Mert még csak tizenhét volt. Mert a naptár megtréfálta. Mert az anyja három hónappal később esett teherbe, mint kellett volna. És hogy mit jelentett mindez? Azt, hogy egy fikarcnyit sem számított, hogy Ronnie milyen elkeseredetten könyörgött, vitatkozott vagy ordítozott is a nyári tervek miatt. Ronnie és Jonah az apjukkal töltik a nyarat, és kész, és még csak hallani sem akar olyan mondatokat, amelyek úgy kezdődnek, hogy ha, és vagy de – jelentette ki az anyjuk. Ronnie már megtanulta, hogy semmi értelme szavakba önteni a gondolatait.

Ahogy leértek a hídról, a nyári forgalom lassan araszoló kocsisorrá nőtt. Oldalt, a házak között Ronnie megpillantotta az óceánt. Hurrá! Nem mintha érdekelte volna.

– Miért csinálod ezt velünk megint? – nyögött fel a lány.

– Ezt már megbeszéltük – válaszolt az anyja. – Egy kicsit az apátokkal is lennetek kell. Hiányoztok neki.

– De miért kell ott lennünk egész nyáron? Nem lehetne, hogy csak egypár hetet maradjunk?

– Ennél több időt kell együtt töltenetek. Már három éve nem láttátok egymást.

– Erről nem én tehetek. Ő volt az, aki elhagyott minket.

– Igen, de te meg nem válaszoltál a telefonhívásaira. És akármikor jött el New Yorkba, hogy lásson téged és Jonah-t, te rá sem hederítettél, inkább a barátaiddal lógtál.

Ronnie újra kipukkasztotta a rágóját. A szeme sarkából látta, ahogy az anyja arca megrándul.

– Nem akarom látni apát. És beszélni sem akarok vele – közölte.

– Csak próbáld meg a legjobbat kihozni ebből a dologból, rendben? Apád jó ember. És szeret benneteket.

– Akkor ezért hagyott minket faképnél?

Ronnie anyja válasz helyett belenézett a visszapillantó tükörbe.

– Te már nagyon várod ezt az egészet, ugye, Jonah?

– Viccelsz? Szuper lesz!

– Örülök, hogy így állsz a dologhoz. Talán elmagyarázhatnád a nővérednek is.

– Na persze! – fújt egyet a fiú.

– Én csak azt nem értem, hogy miért nem tölthetem a nyarat a barátaimmal – nyafogott Ronnie, visszatérve az előző témához. Még nem adta fel. Bár tudta, hogy az esélyei a nullával egyenlőek, mégsem adta föl a reményt, hogy rábeszéli az anyját, forduljanak vissza.

– Úgy érted, hogy inkább a klubokban szeretnéd tölteni az éjszakákat? Nem vagyok hülye, Ronnie, tudom, hogy mi folyik azokon a helyeken.

– Nem csinálok semmi rosszat, anya.

– És mi van a jegyeiddel? És a szobafogsággal? És a...

– Nem válthatnánk témát? – vágott közbe Ronnie. – Beszéljünk inkább arról, miért fontos ennyire, hogy együtt legyek az apámmal.

Az anyja válaszra sem méltatta. És Ronnie tudta, megint tudta, hogy az anyjának minden oka megvan rá, hogy ezt tegye. Hiszen már vagy milliószor megválaszolta ezt a kérdést, még ha Ronnie nem is akarta elfogadni a választ.

A kocsisor végül újra mozgásba lendült, és haladtak egy háztömbnyit, mielőtt újra megállni kényszerültek. Ronnie anyja letekerte az ablakot, és végignézett az előttük feltorlódó autókon.

– Csak tudnám, mi folyik ott elöl – morogta az orra alatt. – Jól beragadtunk ide.

– A tengerpart miatt van az egész – válaszolt az anyjának Jonah. – A parton mindig dugó van.

– Vasárnap délután három óra van. Nem kellene ennyi embernek itt lennie.

Ronnie felhúzta a lábát. Utálta az életét. Utálta az egész életét.

– Te, anya! Apa tudja, hogy Ronnie-t lecsukták? – kérdezte Jonah.

– Igen, tudja – válaszolta az anyja.

– És mit fog csinálni?

Ez alkalommal Ronnie válaszolt:

– Nem fog csinálni semmit sem. Őt a zongorán kívül semmi sem érdekli.

Ronnie utálta a zongorát, és megesküdött, hogy többé nem fog játszani. Olyan döntés volt ez, amelyen még néhány legrégebbi barátja is elcsodálkozott, minthogy a zongora azóta fontos szerepet játszott az életében, amióta csak ismerték. Az apja a Juilliard és egyben az ő egykori tanára volt, és Ronnie hosszú ideig majd belepusztult abba, hogy ne csak együtt zenélhessen, de együtt is komponálhasson az apjával.

Ronnie is jól játszott. Valójában nagyon is jól, de az apjának a Juilliarddal, az iskolavezetéssel és a tanárokkal való kapcsolata miatt Ronnie tehetségét óvatosan kezelték. Lassan azonban beszélni kezdtek róla „a klasszikus zene mindenekfelett” szlogennel fémjelzett, tizedrangú, informális hírcsatornán, amely az apja életének meghatározó eleme volt. Megjelent néhány cikk a klasszikus zenével foglalkozó lapokban, majd egy meglehetősen hosszú írás a New York Timesban, amely az apa-lánya kapcsolatot állította középpontba. Mindezek végül elvezettek az oly régóta áhított fellépéshez, amely a Fiatal előadók-sorozat keretein belül négy évvel ezelőtt vált valóra a Carnegie Hallban. Ronnie úgy gondolta, akkor ért a karrierje csúcsára. És ez valóban így is volt – pontosan tudta, hogy mit ért el. Tisztában volt vele, hogy nem mindennap kap az ember ilyen lehetőséget, de később azon kapta magát, hogy arra gondol, vajon megérte-e az áldozat. A szülein kívül ugyanis talán senki más nem emlékezett az előadásra. És senki sem foglalkozott vele. Ronnie megtanulta, hogy hiába van fönt a YouTube-on egy sokszor megnézett videó, és hiába lép föl ezrek előtt, a zenei tehetség semmit sem jelent.

Néha azt kívánta, bárcsak az apja elektromos gitárra tanította volna. Vagy legalább énekórákra járatta volna. Mihez kezdjen azzal, hogy tud zongorázni? Tanítson zenét a helyi iskolában? Vagy szórakoztassa az éppen bejelentkező vendégeket egy hotel halljában? Vagy az apjához hasonlóan hajszolja az életet? Nézzük csak, mihez kezdett az apja a zongoratudásával! Otthagyta a Juilliardot, hogy útnak induljon, és zongoraművészként éljen, és végül olyan jelentéktelen helyeken találta magát, ahol a közönség alig töltötte meg az első pár sort. Egy évből negyven hetet utazással töltött, ami épp elég volt ahhoz, hogy a házassága a szakadék szélére kerüljön. Egy idő után Ronnie felfigyelt arra, hogy az anyja állandóan ordítozott, az apja pedig visszavonult a saját kis világába, ahogy mindig is tette, míg aztán egy nap egyszerűen nem jött vissza egy hosszabb, déli államokbeli turnéról. Amennyire Ronnie tudta, az apja ekkoriban nem is dolgozott. Még csak magánórákat sem adott.

Miből éltél akkoriban, apa?

Ronnie megrázta a fejét. Tényleg nem akart itt lenni. Isten a megmondhatója, mennyire nem tudott mit kezdeni a helyzettel.

– Figyelj, anya! – kiáltott fel Jonah, majd előredőlt. – Mi az ott? Egy óriáskerék?

Az anyja a nyakát nyújtogatva próbált átnézni a mellettük álló kis furgon fölött.

– Igen, azt hiszem, az, édesem – válaszolt. – Talán vásár van a városban.

– Elmegyünk? Aztán mind a négyen együtt vacsorázhatnánk.

– Erről meg kell kérdezned apádat is.

– Persze, aztán meg körbeüljük a tábortüzet, és pillecukrot sütünk – vágott közbe Ronnie. – Pont, mint egy nagy, boldog család.

Ezúttal nemcsak az anyja, de az öccse is figyelmen kívül hagyta a szavait.

– Gondolod, hogy még hullámvasút is van? – kérdezte Jonah.

– Biztos vagyok benne. Ahogy abban is, hogy ha apád nem akar felülni veled, a nővéred csatlakozik majd hozzád.

– Csúcsszuper!

Ronnie belesüppedt az ülésbe. Jellemző, hogy az anyja mindig ilyen javaslatokkal áll elő. Az egész helyzet túlságosan nyomasztó volt ahhoz, hogy igaz legyen.

Második fejezet
STEVE

Steve Miller vad izgatottsággal ütötte a zongora billentyűit. Nyugtalanságának az volt az oka, hogy tudta, a gyermekei bármelyik pillanatban megérkezhetnek.

A zongora a férfi jelenlegi otthonában, egy tengerparti ház nappalijának kis beszögellésében állt. A Steve háta mögött elhelyezkedő tárgyakból – bár nem sok minden sorakozott a szobában – kiolvasható volt a férfi élettörténete. A zongora kivételével Kim be tudta pakolni a férfi minden holmiját egyetlen dobozba, és Steve-nek alig fél óra kellett, hogy mindent kirámoljon. Volt egy gyerekkori felvétel róla és a szüleiről, meg egy másik fénykép kamaszkorából, amint éppen zongorázik. A fotók a diplomái között lógtak a falon – az egyiket a Chapel Hill-i, a másikat a Bostoni Egyetemen szerezte –, alattuk pedig az az oklevél kapott helyet, amellyel a Juilliardban jutalmazták meg tizenöt éves tanári munkája elismeréseként. Az ablak mellett három bekeretezett táblázat állt, amelyek a turnék állomásait mutatták. Mindezeknél azonban sokkal lényegesebb volt az a fél tucat fénykép, amelyen Jonah és Ronnie szerepelt – voltak, amelyek bekeretezve díszítették a falat, voltak, amelyek a zongora tetején álltak, és amikor csak Steve rájuk nézett, általában az jutott eszébe, hogy a legnagyobb erőfeszítései ellenére sem alakult úgy semmi az életében, ahogy szerette volna.

A késő délutáni nap sugarai ferdén hatoltak be az ablakokon, melegétől a házban fülledt lett a levegő, és Steve érezte, ahogy izzadságcseppek kezdenek gyöngyözni a bőrén. Szerencsére a gyomra már nem fájt annyira, mint reggel, de már napok óta ideges volt, így tudta, hamarosan újra begörcsöl. A gyomra mindig rendetlenkedett – a húszas éveiben fekéllyel küszködött, és bélgyulladással is műtötték, a harmincas éveiben pedig, amikor Kim Jonah-val lett terhes, kivették a vakbelét, miután az perforált. Úgy ette a savlekötőket, mint más a cukorkát, évekig gyomorsavcsökkentőn élt, és bár tudta, hogy jobban meg kellene válogatnia, mit eszik, és többet kellene mozognia, nem hitt abban, hogy ezek bármelyike is segítene. A családjában többen is gyomorproblémákkal küzdöttek.

Az apja hat évvel ezelőtti halála megváltoztatta az életfelfogását, a temetés óta pedig úgy érezte, mintha kezdene kifutni az időből. Sőt mintha már ki is futott volna belőle. Így aztán öt évvel ezelőtt otthagyta a Juilliardot, egy évvel később pedig elhatározta, hogy zongoraművészként próbál szerencsét. Három éve Kimmel úgy döntöttek, hogy elválnak, és egy éven belül a turnéelőadások száma csökkenni kezdett, míg végül az egész befuccsolt. Tavaly aztán visszaköltözött a városba, ahol felnőtt, arra a helyre, amelyről nem gondolta volna, hogy valaha is viszontlátja. Most pedig arra készült, hogy a gyerekeivel töltse a nyarat, és habár megpróbálta elképzelni, milyen lesz majd az ősz, amikor Ronnie és Jonah visszamegy New Yorkba, csak azt tudta, hogy ősszel a levelek előbb sárgák, majd vörösek lesznek, és hogy reggelente apránként fogja majd szedni a levegőt. Már régen felhagyott azzal, hogy megjósolja a jövőt.

Mindez azonban nem zavarta. Tisztában volt vele, mennyire hiábavaló a jövőt megjósolni, ráadásul épp elég baja volt azzal, hogy a múltat sem tudta értelmezni. Ezekben a napokban csak azt tudta biztosan, hogy ő maga teljesen átlagos személyként él egy olyan világban, amely az átlagon felülieket kedveli. Amikor erre ráébredt, a csalódottság bizonytalan érzése kerítette hatalmába. Mihez kezdjen? Kimmel ellentétben ő nem volt társaságkedvelő, mindig is sokkal zárkózottabb természet hírében állt, eltűnt az emberek alkotta tömegben. Annak ellenére, hogy kétségtelenül tehetséges zenész és zeneszerző lett, hiányzott belőle a karizma, vagy a rendezői képesség, vagy akármi is legyen az, amivel egy előadóművész kitűnhet a tömegből. Volt idő, amikor úgy látta, inkább szemlélője a világ alakulásának, semmint alakítója, és a fájdalmas őszinteség pillanataiban pedig előfordult, hogy úgy vélte, minden fontos dolgot elrontott az életében. Negyvennyolc éves volt. A házassága csődbe jutott, a lánya nem akarta látni, a fia pedig nélküle nőtt fel. Végiggondolva az eseményeket, tudta, hogy magán kívül senkit sem hibáztathat. Egy kérdés volt, amelyre mindennél jobban szeretett volna választ kapni: egy olyan embernek, mint ő, van-e még lehetősége arra, hogy találkozzon Istennel?

Tíz éve még el sem tudta volna képzelni, hogy ilyen dolog jusson az eszébe. Sőt még két éve sem. Amióta azonban a negyvenes éveit taposta, előfordult, hogy arra lett figyelmes, tükörként áll maga előtt. Bár egykor azt gondolta, hogy a kérdésre a választ az általa komponált zenében találja majd meg, mára már sejtette, hogy tévedett. Minél többet gondolkozott, annál inkább úgy látta, hogy a zene nem annyira a megélhetést, hanem mindig is inkább valamilyen menekülést jelentett számára – menekülést a valóság elől. Fölismerte a szenvedést és a katarzist Csajkovszkij zenéjében, érzett magában tehetséget, amikor a saját szonátáit írta, de mára már megértette, hogy ha eltemeti magát a zenében, annak jóval több köze van a menekülés utáni önző vágyhoz, mint Istenhez.

Ma már hitt abban, hogy az igazi választ valahol a gyerekei iránt érzett szeretetben kell keresnie, illetve abban a sajgó fájdalomban, amelyet akkor érzett, amikor felébredt a néma házban, és rádöbbent, hogy Ronnie és Jonah nincsenek vele. Mindezek ellenére hitt abban, hogy vár még rá valami, és azt remélte, hogy azt a valamit a gyerekei segítségével fogja megtalálni.

Pár perc múlva Steve arra lett figyelmes, hogy a nap megcsillan egy poros kombi szélvédőjén a ház előtt. Az autót évekkel ezelőtt vették Kimmel együtt, hogy legyen mivel kiruccanniuk Costcóba a hétvégékre, és hogy elmehessenek kirándulni. Felmerült benne, hogy Kimnek eszébe jutott-e lecserélni az olajat, mielőtt nekivágtak ennek az útnak, vagy egyáltalán foglalkozott-e azóta az olajszinttel, amióta ő elköltözött otthonról. Valószínűleg nem, gondolta. Kim sosem értett ezekhez a dolgokhoz, ezért az ilyen jellegű munkák Steve-re maradtak.

Életének az a része azonban már lezárult.

Steve felállt a zongorától, és mire kilépett a tornácra, Jonah már kint is volt a kocsiból, és rohant feléje. A haja kócosan lobogott, a szemüvege elgörbült, ceruzavékony karjával és lábával kalimpált. Steve-nek elszorult a torka, mert eszébe jutott, mennyi mindenről maradt le az elmúlt három évben.

– Apa!

– Jonah! – kiáltott vissza a férfi, miközben átvágott a kavicsos homokkal borított udvaron. Amikor Jonah a karjába ugrott, össze kellett szednie magát, hogy meg tudja tartani az egyensúlyát.

– Rendesen megnőttél! – állapította meg.

– Te pedig rendesen összementél! – válaszolta Jonah. – És soványabb is vagy.

Steve magához szorította a fiát, mielőtt letette volna.

– Örülök, hogy itt vagy.

– Én is. Anya és Ronnie végigveszekedték az utat.

– Ez nem hangzik túl jól.

– Ugyan, nem vettem róluk tudomást. Kivéve, amikor adtam alájuk a lovat.

– Ó! – felelte Steve.

Jonah feltolta az orrán a szemüvegét.

– Miért nem engedi anya, hogy repülővel utazzunk?

– Megkérdezted már tőle?

– Nem.

– Talán megkérdezhetnéd.

– Nem fontos. Csak kíváncsi voltam, te tudod-e.

Steve elmosolyodott. Már el is felejtette, milyen bőbeszédű fia van.

– Hű, ez itt a te házad?

– Aha.

– De hát ez a hely csúcsszuper!

Steve eltűnődött, vajon Jonah komolyan gondolta-e, amit mondott. A ház ugyanis minden volt, csak csúcsszuper nem. Azon sem csodálkozott volna, ha kiderül, hogy ez a legrégebbi ház egész Wrightsville Beachen. Ráadásul a házikó beszorult az elmúlt tíz évben épült két hatalmas épület közé, és ettől még apróbbnak tűnt. A festék málladozott, a tetőről több cserép is hiányzott, a terasz romokban – Steve csöppet sem lett volna meglepve, ha a legközelebbi nagyobb vihar egyszerűen elfújja a házat, ráadásul afelől sem volt kétsége, hogy ennek a szomszédok is örültek volna. Amióta ugyanis beköltözött, még egyik szomszéd sem állt szóba vele.

– Úgy gondolod? – kérdezte Jonah-t.

– Naná! A parton van. Kell ennél több? Belemárthatom a lábam? – mutatott a fiú az óceán felé.

– Persze. De légy óvatos. És maradj a ház mögött. Ne mászkálj el sehová.

– Rendben.

Steve nézte, ahogy Jonah futva távolodik, és csak azután fordult meg, hogy Kimnek is köszönjön. Ronnie is kiszállt már az autóból, de még mindig a kocsi mellett ácsorgott.

– Szia, Kim! – szólalt meg a férfi.

– Steve! – A nő előrehajolt, és futólag átölelte a férfit. – Minden rendben? – kérdezte. – Lefogytál.

– Jól vagyok.

Kim válla fölött átnézve Steve látta, ahogy Ronnie lassan elindul feléjük. Megdöbbenve figyelte, mennyit változott a lánya, amióta Kim a legutóbbi fényképét elküldte neki e-mailben. Nyoma sem volt már annak a tipikus amerikai lánynak, aki az emlékeiben élt – most egy lila csíkokkal tarkított, hosszú, barna hajú, feketére lakkozott körmű, sötét ruhákba bújt fiatal nő állt előtte. Steve újra megállapította, hogy – leszámítva a lázadó tinédzserek tipikus külsőségeit – Ronnie nagyon hasonlított az anyjára. Ez tetszett neki. Pont olyan bájosnak látta Ronnie-t, mint régen.

Steve megköszörülte a torkát.

– Szia, szívem! Jó, hogy újra látlak.

Ronnie nem válaszolt.

– Azért lehetnél kedvesebb is – nézett a lányra haragosan Kim. – Az apád beszél hozzád. Mondj valamit!

– Jól van – fonta össze a karját a mellkasa előtt Ronnie. – Mit szólnál ehhez? Nem fogok zongorázni neked.

– Ronnie! – Steve hallotta Kim hangjában az elkeseredettséget.

– Mi van? – emelte föl a fejét a lány. – Gondoltam, jobb, ha ezt minél hamarabb tisztázzuk.

Mielőtt Kim válaszolhatott volna, Steve megrázta a fejét. Nem volt kedve vitatkozni.

– Semmi baj, Kim.

– Igen, anya, semmi baj – csapott le Ronnie a kínálkozó alkalomra. – Ki kell nyújtóztatnom a lábam. Sétálok egyet.

Miközben Ronnie elsasszézott mellőlük, Steve látta, hogy Kim azon vívódik, hogy a lány után szóljon-e. Végül aztán nem szólt egy szót sem.

– Hosszú volt az út? – kérdezte a férfi, csak hogy oldja a feszültséget.

– Elképzelni sem tudod, mennyire.

Steve elmosolyodott, és egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy ők ketten még mindig házasok, ugyanabban a csapatban játszanak, és szerelmesek egymásba. És ezt nem esett nehezére elképzelni.

Annak ellenére sem, hogy ebből egy szó sem volt igaz.

Steve, miután kipakolta a csomagokat, a konyhába ment, ahol kiütögetett néhány jégkockát a régimódi jégkockatartóból, majd beledobta őket két teljesen különböző pohárba, melyeket akkor talált a házban, amikor beköltözött. Hallotta, hogy a háta mögött Kim lép a konyhába. Felemelt egy kancsó teát, megtöltötte a két poharat, és az egyiket a nőnek nyújtotta. Odakint Jonah a hullámokat üldözte, majd hagyta, hogy a hullámok üldözzék őt, miközben a sirályok a feje fölött csapkodtak a szárnyukkal.

– Úgy tűnik, Jonah jól érzi magát – szólalt meg a férfi.

Kim közelebb lépett az ablakhoz.

– Hetek óta izgatott volt az utazás miatt. – A nő elhallgatott egy pillanatra. – Hiányoztál neki.

– Ő is nekem.

– Tudom – biztosította Kim a férfit. Belekortyolt a teába, aztán körülnézett a konyhában. – Szóval itt laksz, hm? Nagyon... eredeti.

– Az eredeti alatt, gondolom, azt érted, hogy beázik a tető, és nincs légkondicionáló.

Kim halványan elmosolyodott.

– Tudom, nem valami fényes hely. De csöndes, és mindennap láthatom a napfelkeltét.

– És az egyház tényleg nem kér egy fillért sem azért, hogy itt lakhass?

– Valamikor Carson Johnsoné volt itt minden – magyarázta Steve. – Helybéli festőművészként amikor meghalt, a templomra hagyta a házát. Harris lelkész pedig megengedte, hogy használjam az épületet, amíg el nem adják.

– És milyen újra itt lakni? Úgy értem, a szüleid is itt laktak, mennyire is innen? Háromsaroknyira?

Valójában hétre. Közel.

– Semmi különös – vonta meg a vállát a férfi.

– Annyira zsúfolt lett ez a hely. Teljesen megváltozott, mióta legutóbb itt jártam.

– Minden változik – szögezte le Steve. A konyhaszekrénynek támaszkodott, majd keresztbe tette a lábát. – Na és, mikor lesz a nagy nap? – váltott témát. – Mármint a tiéd és Briané.

– Steve... ami ezt illeti...

– Semmi baj – emelte föl a kezét a férfi. – Örülök, hogy találtál valakit.

Kim a férfira meredt, nyilvánvalóan azon gondolkozott, hogy szó szerint értheti-e Steve szavait, vagy a volt férje ezzel csak azt akarja palástolni, mennyire érzékenyen érinti a téma.

– Januárban – mondta végül. – Szeretném, hogy tudd: a gyerekekkel... szóval velük kapcsolatban Brian nem akar több lenni, mint ami. Kedvelnéd őt.

– Biztos vagyok benne. – Steve belekortyolt a teába, majd letette a poharat. – És a gyerekek mit gondolnak róla?

– Úgy látom, Jonah jól kijön vele, de ő mindenkivel megtalálja a hangot.

– És Ronnie?

– Pont úgy van vele, ahogy veled is.

Steve elnevette magát, de aztán meglátta Kim komor arckifejezését.

– Szóval, mi van Ronnie-val?

– Nem tudom – sóhajtott a nő. – És azt hiszem, ő maga sem tudja. Most a sértődős, barátságtalan időszakát éli. Figyelmen kívül hagyja a szobafogságot, és az esetek felében „bánom is én” a válasz, ha beszélgetni próbálok vele. Próbáltam azzal magyarázni, hogy ez a tipikus tinimagatartás, mert emlékszem, hogy milyen volt, amikor én... de... – Kim megrázta a fejét. – Láttad, milyen ruhákban jár, nem? És mit szólsz a hajához? Meg ahhoz a borzalmas szempillafestékhez.

– Hm.

– Ennyi?

– Rosszabb is lehetne.

Kim már szólásra nyitotta a száját, de aztán meggondolta magát. Steve tudta, hogy neki van igaza. Akármilyen időszakát is éli most a lányuk, akármitől tart is Kim, Ronnie azért még mindig Ronnie.

– Azt hiszem... – adta meg magát Kim, majd megrázta a fejét. – Nem. Tudom, hogy igazad van. De mostanában annyira nehéz vele. Vannak időszakok, amikor olyan kedves, amilyen régen volt. Például Jonah-val. Annak ellenére, hogy kutya-macska barátságban élnek, Ronnie minden hétvégén elmegy vele a parkba. És amikor Jonah-nak problémái voltak a matekkal, minden este tanult vele. Az egészben az a legfurább, hogy ő maga viszont épphogy csak átmegy kettessel. Még nem mondtam neked, hogy februárban megcsináltattam vele az egyetemi alkalmassági vizsgát. Minden kérdést rosszul válaszolt meg. Tudod, mennyire agyafúrtnak kell lenned ahhoz, hogy minden kérdésre rossz választ adj?

Amikor Steve nevetni kezdett, Kim összehúzta a szemöldökét.

– Ez nem vicces.

– De igen.

– Nem neked kellett küzdened vele az elmúlt három évben.

Steve elkomorodott, visszafogta magát.

– Igazad van. Sajnálom. – Újra a kezébe vette a poharát. – Mit mondott a bíró a bolti lopással kapcsolatban?

– Csak annyit, amit már a telefonban is elmondtam – válaszolt a nő lemondóan. – Ha többé nem kerül bajba, törlik az esetet az anyagából. De ha újra belekeveredik valamibe, akkor... – Kim arrébb lépett.

– Téged aggaszt ez a dolog – kezdte Steve.

Kim elfordult.

– Az a baj, hogy nem ez volt az első eset – ismerte be aztán. – Tavaly bevallotta, hogy ő lopta el a karkötőt, de most azt mondta, hogy annyi mindent vásárolt a drogériában, hogy nem fért el a kezében, ezért a rúzst betette a zsebébe. Mindent kifizetett, és amikor visszanézed a videófelvételt, úgy tűnik, valóban csak egy félreértés az egész, de...

– De nem vagy biztos benne.

Kim nem válaszolt, Steve pedig megrázta a fejét.

– Ez még nem jelenti azt, hogy fel fog kerülni Amerika legkeresettebb bűnözőinek a listájára. Hibát követett el. De mindig is jószívű gyerek volt.

– Ez még nem jelenti azt, hogy most is az igazat mondja.

– De azt sem, hogy hazudik.

– Tehát te hiszel neki? – Kim arckifejezése reményt és kétkedést tükrözött.

Steve végiggondolta, mit is érez az ügy kapcsán – ahogy már vagy egy tucatszor megtette, amióta Kim először mesélt róla.

– Igen – mondta aztán. – Igen, hiszek neki.

– Miért?

– Mert Ronnie jó gyerek.

– Honnan tudod? – kérdezte a nő. Érkezésük óta most először tűnt mérgesnek. – Hiszen három éve találkoztál vele utoljára.

Kim elfordult a férfitól, és karba tett kézzel bámult ki az ablakon. Metsző hangon folytatta:

– Ahelyett, hogy körbeutaztad az országot és ideköltöztél; nos, ahelyett visszajöhettél volna. Taníthattál volna újra New Yorkban, és az életük része maradhattál volna.

Szavai fullánkként fúródtak Steve szívébe, aki tisztában volt azzal, hogy a nőnek igaza van. Ez azonban nem ilyen egyszerű. Az okokat mindketten tudták, igaz, ezt sosem ismerték volna el egymás előtt.

A beállt csendet végül Steve törte meg azzal, hogy megköszörülte a torkát.

– Csak azt próbáltam meg elmagyarázni, hogy Ronnie meg tudja különböztetni a jót a rossztól. Foggal-körömmel ragaszkodik a függetlenségéhez, és én még mindig hiszek abban, hogy ugyanaz a személy, aki mindig is volt. A dolgok lényegét tekintve, a lányunk semmit sem változott.

Mielőtt Kim átgondolhatta volna, hogy mit válaszoljon Steve megjegyzésére – már ha egyáltalán tudott volna mit válaszolni –, kipirosodott arccal Jonah viharzott be a házba a bejárati ajtón keresztül.

– Apa! Találtam egy állati klassz műhelyt. Gyere! Meg akarom mutatni neked!

Kim hitetlenkedve nézett a fiúra.

– Hátul van – magyarázta Steve. – Akarod látni?

– Csúcsszuper, anya!

Kim Steve-ről Jonah-ra nézett, majd vissza a férfira.

– Nem, inkább nem – mondta. – Ez amolyan apa-fia dolog lehet. Meg egyébként is indulnom kellene.

– Máris? – kérdezte Jonah.

Steve tudta, milyen nehéz lehet most Kimnek, így ő válaszolt helyette.

– Anyád előtt még hosszú út áll. Ráadásul ma este el akartalak vinni a vásárba. Mit szólnál, ha megnéznénk?

Steve látta, ahogy Jonah válla szomorúságában előreesik.

– Nem bánom – egyezett bele aztán.

Miután Jonah elbúcsúzott az anyjától – Ronnie még ekkorra sem bukkant elő, és Kim állította, hogy nem is fog egyhamar előkerülni –, apa és fia lebaktattak a műhelyhez, amely nem volt más, mint a tengerparti házhoz tartozó, omladozó, bádogtetős épület.

Steve az elmúlt három hónapban a délutánok nagy részét ebben a műhelyben töltötte – válogatott lomok és egymásra halmozott, színes üvegablakok között, amelyeket most Jonah nézegetett. A műhely közepén egy hatalmas munkaasztal állt, rajta egy színes üvegablak, amelynek elkészítéséhez láthatóan nemrégiben kezdett hozzá valaki. Jonah-t azonban sokkal jobban érdekelték az előző tulajdonos hagyatékaként ott maradt, polcokon sorakozó, fura, kitömött állatok. A fiú megbabonázva nézett egy félig mókus, félig sügér formájú állatot és egy oposszumfejű csirkét.

– Mi ez a cucc? – kérdezte.

– Azt hiszem, művészetnek hívják.

– Én azt hittem, a művészet az festményekkel meg hasonlókkal kapcsolatos.

– Azzal is. De előfordul, hogy mást is művészetnek nevezünk.

Jonah fintorogva bámult egy félig nyúl, félig kígyó teremtményt.

– Ez itt nem úgy néz ki, mint egy műalkotás.

Amikor Steve elmosolyodott, Jonah a munkaasztalon fekvő színes üvegablakhoz lépett

– Ez is azé a férfié volt? – kérdezte.

– Valójában ez az enyém. Én készítem az utca végén álló templomba, amely tavaly égett le, és vele együtt az eredeti ablak is a tűz martalékává vált.

– Nem is tudtam, hogy tudsz ablakokat készíteni.

– Hiszed vagy sem, az a festőművész tanított rá, aki itt élt.

– A pasi, aki az állatokat is kitömte?

– Pont ugyanaz.

– Te ismerted őt?

Steve is az asztalhoz lépett.

– Gyerekkoromban a hittanórák helyett inkább itt ütöttem agyon az időt. Ez az ember készítette a környék templomainak legtöbb ablakát. Látod azt a képet a falon? – mutatott Steve az egyik polchoz támasztott kis fényképre, amely a feltámadt Krisztust ábrázolta, és amelyet alig lehetett észrevenni a rendetlenségben. – Remélem, hogy az ablak ugyanezt fogja ábrázolni, ha kész leszek vele.

– Csúcsszuper! – jelentette ki Jonah, Steve pedig mosolyra húzta a száját. Nyilvánvaló, hogy a csúcsszuper volt Jonah új, kedvenc szava, és a férfi kíváncsi lett volna, vajon hányszor hallja majd még ezt a kifejezést a nyár folyamán.

– Akarsz segíteni?

– Megengeded?

– Számítottam is rá. – Steve finoman oldalba bökte a fiát. – Szükségem van egy kiváló asszisztensre.

– Nehéz csinálni?

– Én a te korodban kezdtem a tanulást, és biztos vagyok benne, hogy te is ellesed majd a fogásokat.

Jonah óvatosan felemelt egy üvegdarabot, és vizsgálgatni kezdte: a fény felé fordította, komoly arckifejezéssel tanulmányozta.

– Tuti biztos, hogy én is meg tudom tanulni.

Steve elmosolyodott.

– Jársz még templomba? – kérdezte.

– Aha. De már nem a régi templomunkba, hanem abba, amelyikbe Brian szeret járni. Ronnie nem mindig jön velünk. Bezárkózik a szobájába, és nem hajlandó kijönni, de amint kitesszük a lábunkat a házból, már megy is a Starbucks kávézóba, hogy a barátaival lógjon. Anyát ez irtóra dühíti.

– Mindig ez történik, amikor egy gyerek tinivé érik. Tesztelni kezdi a szüleit.

Jonah letette a poharát az asztalra.

– Én nem leszek ilyen – közölte aztán. – Én mindig jó leszek. Az új templomot viszont nem szeretem. Unalmas. Így aztán azt hiszem, nem fogok odajárni.

– Rendben. – Steve elhallgatott egy pillanatra. – Hallom, ősszel pályára léptek a focicsapattal.

– Nem focizom túl jól.

– Akkor hát? Csak móka az egész?

– Akkor nem, amikor a többiek kigúnyolnak.

– Belőled űznek gúnyt?

– Aha, de nem érdekel.

– Ó! – válaszolta Steve.

Jonah topogni kezdett a lábával, nyilvánvaló volt, hogy eszébe jutott valami.

– Ronnie egy levelet sem olvasott el azok közül, amit neki küldtél, apa. És nem akar többé zongorázni.

– Tudom – válaszolta Steve.

– Anya azt mondja, mindez azért van, mert Ronnie-nak PMS-e van.

Steve majd megfulladt, ahogy próbálta visszatartani a nevetést, de aztán gyorsan összeszedte magát.

– Tudod egyáltalán, mit jelent ez?

– Nem vagyok már kisgyerek. Azt jelenti, hogy pisálok mindenkire szindrómája van – tolta fel az orrán a szemüvegét Jonah.

Steve nevetve borzolta össze Jonah haját.

– Mi lenne, ha megkeresnénk a nővéredet? Mintha a vásár irányába láttam volna menni.

– Felülünk az óriáskerékre?

– Amire csak akarsz.

– Csúcsszuper!

Harmadik fejezet
RONNIE

A vásárban hatalmas tömeg verődött össze. Vagyis – javította ki saját magát Ronnie – a Wrightsville Beach-i Tenger gyümölcsei Napokra gyűlt össze a tömeg. Vett egy pohár szénsavas üdítőt az egyik árusnál, és közben az egymás hegyén-hátán parkoló autókat figyelte a mólóhoz vezető utcákon. Kiszúrta azt a néhány vállalkozó szellemű tinit is, akik a vásárhoz vezető úton összegyűlve múlatták az időt.

Mindezek ellenére Ronnie unalmasnak találta az egész eseményt. Valahol mélyen, legbelül tudta, hogy valójában azt szeretné, hogy az óriáskerék állandó attrakció legyen, a mólón pedig boltok, üzletek sorakozzanak – csakúgy, mint Atlantic Cityben. Más szóval azt kívánta, bárcsak olyan helyen lenne, ahol egész nyáron ellófrálhat. Nem volt ekkora szerencséje. A vásár csak egy rendezvény volt a móló végében lévő parkoló közepén, és leginkább egy vásári búcsúhoz hasonlított. Az ütött-kopott körhintákat a vásározók állították föl, a parkolóban pedig hosszú sorokban álltak a túlontúl drága portékát és zsíros ételeket árusító sátrak. Az egész olyan... visszataszító volt.

Nem mintha úgy tűnt volna, hogy bárki is osztja a véleményét. A hely dugig volt. Öregek és fiatalok, családok, egymást bámuló tinédzserek. Mindegy, merre ment, mindenütt utat kellett törnie magának. Mégpedig izzadságszagú testek között. Hatalmas, nyirkos testek között, amelyek közül kettő kis híján fasírttá lapította, amikor tulajdonosaik váratlanul egyszerre álltak meg. Kétség sem fért hozzá, hogy mindkét test gazdája sült virslit és kisütött Snickers csokit evett – ez utóbbit Ronnie az egyik árusnál látta. A lány elfintorodott. Visszataszító.

Kimenekült a tömegből, elhagyta a körhinták és vásári sátorozók zsivajától visszhangzó parkolót. A móló felé vette az irányt. Szerencsére az óceánhoz közeledve a sokadalom egyre kisebb lett, és a lány a háta mögött hagyta a kézműves emléktárgyakat áruló sátrakat. El sem tudta képzelni, hogy bármit is vegyen itt magának – ugyan ki költene akár csak egy minimális összeget is egy kagylóhéjból készített kerti törpére? Persze kézenfekvő, hogy valaki mégis vásárol ezeknél az árusoknál, különben már rég tönkrementek volna.

Ronnie annyira összezavarodott, hogy beleütközött egy asztalba, amely mögött egy idős hölgy üldögélt egy kempingszéken. Az ősz hajú, nyílt tekintetű, vidám arcú asszony pólóját egy állatvédő szervezet logója díszítette – tipikus nagymama, aki karácsonyeste előtt valószínűleg az egész napot süteménysütéssel tölti, gondolta Ronnie. Az asztalon szórólapok és egy adománygyűjtő persely állt, valamint egy nagyobb kartondoboz. A dobozban négy szürke kölyökkutya pislogott, az egyik a két hátsó lábára állva méregette Ronnie-t.

– Helló, kishaver! – szólalt meg a lány.

Az idős hölgy elmosolyodott.

– Szeretnéd ölbe venni? Nagyon mókás alak. Chaplinnek neveztem el.

A kiskutya vékony hangon nyüszíteni kezdett.

– Nem, köszönöm – válaszolta a lány, de magában megállapította, hogy a kutya nagyon aranyos. Igazán nagyon aranyos, bár a név nem illett hozzá. Szerette volna magához ölelni a kölyköt, de tudta, hogy akkor nem akarná többet letenni a kezéből. Odavolt az állatokért. Főleg a magukra hagyottakért. Az ilyen kis kölykökért, mint ezek a kutyák itt. – Nem esik bántódásuk, igaz? Nem altatja el őket, ugye?

– Nem terveztem – válaszolta a nő. – Ezért is ültem ki ide. Hogy hátha az emberek örökbe fogadják őket. Tavaly több mint harminc állatnak találtunk otthont, és ennek a négynek is megvan már a gazdája. Most csak az új gazdikat várom, hogy jöjjenek értük. De a menhelyen van még több kutya is, ha szeretnél magadnak egyet.

– Csak látogatóban vagyok itt – közölte Ronnie.

A következő pillanatban kiabálás hallatszott a tengerpart felől. Ronnie nyújtogatni kezdte a nyakát, hátha lát valamit.

– Mi történik ott? Koncert van?

– Röplabdamérkőzés – rázta a fejét az asszony. – Órák óta játszanak, valami versenyféle van. Menj, nézd meg. Egész nap éljeneznek, biztosan izgalmas a játék.

Miért ne?, gondolta Ronnie. Annál nem lehet rosszabb, mint ami a parkolóban van. Dobott pár dollárt az adománygyűjtő perselybe, aztán elindult a lépcső felé.

A lemenő nap fényében az óceán folyékony aranyként csillogott. A parton még volt néhány család, akik törülközőkön fekve múlatták az időt a víz közelében. Nem messze tőlük homokvárak sorakoztak arra várva, hogy a dagály elmossa őket. A víz fölött rákra vadászó csérek csaptak le a levegőből.

Ronnie-nak nem kellett sokat gyalogolnia a mérkőzés helyszínéig. A pályához közeledve észrevette, hogy a nézőközönség soraiban álló lányok figyelmét a jobb oldali két játékos köti le. Nem volt meglepve. A két srácot – vele egykorúak vagy talán idősebbek lehettek – Ronnie barátnője, Kayla minden bizonnyal szemrevalónak nevezte volna. Bár egyik fiú sem volt Ronnie esete, nem lehetett nem észrevenni magas, izmos testalkatukat és azt a könnyedséget, amellyel a homokos talajon mozogtak.

Főleg a magasabb vonzotta magára Ronnie szemét: a sötétbarna hajú fiú csomózott karkötőt viselt a csuklóján. Kayla már biztos rástartolt volna – mindig is a magas srácok vonzották –, mint ahogy a pálya másik végében álló bikinis, szőke lány is egyértelműen ráhajtott a barna fiúra. Ronnie azonnal kiszúrta a tömegből a szőke lányt és a barátnőjét – biztos volt benne, hogy a két, vakítóan fehér fogakkal rendelkező, vékony, csinos lány mindig a figyelem középpontjában áll, és arról is meg volt győződve, hogy a fiúk nyálcsorgatva bámulnak utánuk. A lányok a tömegtől elkülönülten álltak, és csak visszafogottan szurkoltak – talán nem akarták, hogy a nagy ugrálásban összekócolódjon a hajuk. Ronnie egy transzparenst is el tudott volna képzelni a kezükben a következő felirattal: Távolról nyugodtan csodálhatsz, de túl közel ne gyere. Bár Ronnie egyik lányt sem ismerte, azt már most tudta, hogy nem tudna barátságot kötni velük.

Akkor kezdte újra figyelni a meccset, amikor a helyes srác újabb pontot szerzett a csapatának. És aztán még egyet. És megint egyet. Ronnie nem tudta, hogy áll a pontozás, de biztos volt benne, hogy a jóképű srác csapata a jobb. Ennek ellenére azonban, miközben a játékot figyelte, a másik csapatnak kezdett drukkolni. Ennek most semmi köze sem volt ahhoz, hogy mindig a gyengébb félnek szorított – márpedig rendre így tett –, ahhoz viszont annál inkább, hogy a győztes páros azokra az utálatos, magániskolába járó fiúkra emlékeztette, akikbe néha belefutott a klubokban, no meg a Dalton vagy a Buckley suliba járó, Upper East Side-on élő srácokra, akik – csak azért, mert az apjuk befektetési bankár – azt hitték, sokkal jobbak másoknál. Eleget találkozott már az úgynevezett kiváltságosokkal, hogy felismerje, kik tartoznak közéjük, és az életére is hajlandó lett volna megesküdni, hogy az a két srác a pályán a helyi menők közül való. Gyanúja a következő pontszerzés után igazolódott be, amikor a barna hajú fiú csapattársa, mielőtt szervált volna, rákacsintott a szőke lány barnára sült, Barbie baba típusú barátnőjére. A helyes emberek ebben a városban természetesen mind ismerik egymást.

Vajon miért nem lepődöm meg ezen?, kérdezte magától Ronnie.

Hirtelen elvesztette az érdeklődését a játék iránt, így megfordult, hogy elmenjen, amikor egy újabb szerva repült át a háló fölött. Mintha hallott volna valami kiáltásfélét, amikor az ellenfél csapata visszaütötte a labdát, és alig tett pár lépést, amikor a nézők lökdösődni kezdtek körülötte, és ezzel egy pillanatra kibillentették az egyensúlyából.

Egy hosszúra nyúló pillanatra.

Épp időben fordult meg, hogy lássa, ahogy az egyik játékos teljes erőből rohan felé, miközben a nyakát nyújtogatja, hogy lássa a levegőben repülő röplabdát. Mielőtt bármit is tehetett volna, a fiú nekiütközött. Érezte, ahogy a srác megragadja a vállát, egyrészt hogy le tudja fékezni magát, másrészt hogy megóvja őt az eséstől. Érezte, ahogy egy kar visszarántja, és szinte bénultan figyelte, ahogy a kezében tartott műanyag pohár teteje lerepül, és az üdítő ívet rajzolva szétfröccsen a levegőben, majd teljesen beteríti az arcát és a pólóját.

Aztán ahogy kezdődött, vége is lett az egésznek. A közvetlen közelében látta a barna hajú játékost, ahogy az ijedségtől tágra nyílt szemmel bámulja őt.

– Jól vagy? – zihálta a fiú.

Ronnie érezte, ahogy az üdítő csöpög az arcáról, és átáztatja a pólóját. Mintha valaki a tömegben felnevetett volna. Miért is ne tenné? Hiszen ez egy csodálatos nap.

– Jól vagyok – vetette oda.

– Biztos? – A fiú még mindig alig kapott levegőt. Úgy tűnt, valóban aggódik. – Elég rendesen neked szaladtam.

– Csak... engedj el – válaszolta Ronnie összeszorított szájjal.

Úgy tűnt, a srác nem is vette észre, hogy még mindig a vállánál fogva tartja a lányt. Amikor már kevésbé erősen fogta, gyorsan hátralépett egyet, és ösztönösen megérintette a karkötőjét. Szórakozottan forgatni kezdte a csuklója körül.

– Nagyon sajnálom. Tényleg. A labdáért rohantam, és...

– Tudom, mit csináltál – szakította félbe Ronnie. – Túléltem, oké? – Azzal hátat fordított a fiúnak. Semmit sem akart jobban, mint minél távolabb kerülni innen. Hallotta, ahogy a háta mögött valaki azt kiáltja:

– Gyere már, Will! Játsszunk!

Ám ahogy utat tört magának a tömegben, végig a hátán érezte a fiú tekintetét, egészen addig, amíg ki nem került a látómezejéből.

A pólójának semmi baja sem lett, de ettől Ronnie még nem érezte jobban magát. Szerette ezt a pólót, a Fall Out Boy-koncertre emlékeztette, ahová tavaly lógott el Rickkel. Az anyja majd felrobbant a méregtől, és nemcsak azért, mert Rick nyakára egy pókháló van tetoválva, és több piercing van a fülében, mint Kayláéban, hanem mert Ronnie hazudott arról, hogy hová megy, és haza sem ment másnap délutánig, minthogy a bulit Rick bátyjánál fejezték be, aki történetesen Philadelphiában lakott. Kim megtiltotta Ronnie-nak, hogy találkozzon vagy akár csak beszéljen is Rickkel. Olyan szabály volt ez, amelyet a lány már rögtön másnap megszegett.

Nem mintha szerelmes lett volna Rickbe. Valójában még csak nem is kedvelte túlzottan. De mérges volt az anyjára, és akkor ettől a lépéstől jobban érezte magát. Ám amikor odaért Rick házához, a fiú már be volt rúgva, és tovább döntötte magába az italt, ahogy a koncert alatt is tette, és Ronnie rájött, ha továbbra is a fiúval marad, akkor az – az előző estéhez hasonlóan – folytatja majd az erőszakoskodást, és megpróbálja rávenni őt valamire, amit ő egyáltalán nem akar – bármi legyen is az. Csak pár percet töltött a házban, aztán a Union Square felé vette az irányt, és ott töltötte a délutánt, miközben már tisztában volt azzal, hogy mindennek vége közte és a fiú között.

Ronnie tudott néhány dolgot a drogokról. Néhány barátja marihuánát szívott, mások kokaint vagy ecstasyt használtak, és volt egy ismerőse, aki speeden élt. Rajta kívül mindenki ivott alkoholt a hétvégéken. Az általa látogatott klubok vagy házibulik mindegyikén könnyen lehetett alkoholhoz vagy droghoz jutni. Noha a barátai minden alkalommal, amikor rágyújtottak, ittak vagy bevettek egy tablettát, megesküdtek, hogy a buli csakis így ér valamit, Ronnie csupán azt látta, hogy az éjszaka további részében csak nyomják a szöveget, tántorognak, hánynak vagy teljesen magukon kívül vannak, és valami hatalmas baromságot csinálnak. Valamit, aminek általában a fiúkhoz is köze van.

Ronnie nem akart ilyen helyzetbe kerülni. Főleg nem azután, ami Kaylával történt tavaly télen. Valaki – Kayla sosem jött rá, hogy ki – randidrogot tett az italába, és bár a következő időszakról csak halvány emlékei voltak, azt azonban biztosan tudta, hogy három fiúval került egy szobába – olyanokkal, akiket aznap látott először. Amikor másnap reggel felébredt, a ruhái szanaszét szórva hevertek a szobában. Kayla ennél többet nem árult el – inkább úgy tett, mintha semmi sem történt volna, és még azt is megbánta, hogy ennyit elmondott Ronnie-nak –, de nem volt nehéz összerakni a mozaikdarabkákat.

A mólóhoz érve Ronnie letette a félig kiürült poharat, és dühösen szárogatni kezdte a pólóját egy papír zsebkendővel. Először úgy tűnt, működik a dolog, de aztán a zsebkendő apró, fehér, korpára hasonlító darabkákra mállott.

Nagyszerű.

Bárcsak az a fiú valaki másnak rohant volna neki! Mennyi időt is töltött ott? Tíz percet? Mennyi esélye volt annak, hogy épp abban a pillanatban fordít hátat, amikor a labda felé repül? És arra mennyi volt az esély, hogy egy pohár szénsavas üdítővel a kezében áll a tömeg közepén, egy röplabdameccsen, amelyet meg sem akart nézni, ráadásul egy olyan városban, ahol nem is akart lenni? Ilyen valószínűleg egymillió évente egyszer történik. Ekkora esélyekkel akár lottózhatna is.

És aztán ott volt az a srác, aki miatt ez az egész megesett. Barna haj, barna szem, helyes arc. Közelről aztán rájött, hogy a fiú nem egyszerűen helyes, de egyenesen vonzó. Főleg amikor megcsillant a szemében az... aggodalom. Elképzelhető, hogy a menők egyike a srác, de amikor egy tizedmásodpercre egymás szemébe néztek, Ronnie-nak az a különös érzése támadt, hogy a fiú nincs elszállva magától.

Megrázta a fejét, hogy elűzze ezeket az őrült gondolatokat. Biztos az agyára ment a napsütés. Megnyugtatta magát, hogy a zsebkendővel ennél többet nem tud tenni már a pólójáért, majd felkapta a poharat. Úgy tervezte, hogy kidobja a maradékot, de ahogy megfordult, azt vette észre, hogy a pohár beszorult közé és még valaki közé. Ez alkalommal nem játszódott le semmilyen lassított jelenet – az üdítő rögtön a pólójára ömlött.

Ronnie vacogni kezdett, és hitetlenkedve bámulta a felsőjét. Ez csak valami vicc lehet.

Az előtte álló lány egy pohár jégkását tartott a kezében, és legalább annyira meglepettnek tűnt, mint Ronnie. A fekete ruhába bújt, ismeretlen lány arcát töredezett szálú, göndör, fekete haj keretezte. Akárcsak Kayla, ez a lány is legalább fél tucat fülbevalót lövetett be mindkét fülébe, és az összhatást a fülcimpája alá lógó, miniatürizált koponyát ábrázoló darabbal hangsúlyozta. Vadóc kinézetét azonban nem csak a fülbevalóinak köszönhette: az összképhez nagyban hozzájárultak a sötét színű szemceruzával kihúzott, fekete szeme alatt meghúzódó karikák is. Amikor a maradék üdítő is átáztatta Ronnie pólóját, a gót kiscsaj, kezében a jégkásával, az egyre terjedő folt felé bökött.

– Ezt jól megszívtad – jelentette ki.

– Úgy gondolod?

– Persze a két folt legalább jól kiegészíti egymást.

– Ó, értem már. Vicces akarsz lenni.

– Inkább szellemes.

– Akkor valami ilyesmit kellett volna mondanod: „Lehet, hogy inkább csőrös poharat kellene használnod?”

A gót kiscsaj elnevette magát – meglepően lányos volt a hangja.

– Nem vagy idevalósi, ugye?

– Nem, New York-i vagyok. Az apámat jöttem meglátogatni.

– A hétvégére?

– Nem. A nyárra.

– Na, ezt már akkor jól megszívtad.

Most Ronnie-n volt a sor, hogy elnevesse magát.

– Ronnie vagyok. Ez a Veronica rövidítése.

– Engem hívj Blaze-nek.

– Blaze-nek?

– Az igazi nevem Galadriel. A Gyűrűk urából. Az anyám el van ájulva attól a könyvtől.

– De legalább nem a Gollam nevet választotta.

– Vagy a Ronnie-t. – Blaze hátraintett a válla fölött a fejével. – Ha akarsz valami száraz cuccot magadnak, ott, annál a sátornál lehet még kapni pár némós felsőt.

– Némós pólót?

– Aha, némósat. Tudod, a mesefilmből. Narancs és fehér csíkos hal, kacska uszonnyal. Akváriumba kerül, és az apja a keresésére indul.

– Nem akarok némós felsőt, oké?

– Némó menő.

– Igen, egy hatévesnek – vágott vissza Ronnie.

– Csinálj, amit akarsz.

Ronnie – mielőtt válaszra nyithatta volna a száját – három fiúra lett figyelmes, amint éppen utat törtek maguknak a tömegben. A parton lófráló embereket nézve a srácok kilógtak a sorból; szakadt rövidnadrágot viseltek, tele voltak tetoválással, bőrdzsekijük alól kivillant meztelen felsőtestük. Az egyiknek piercing díszlett a szemöldökében, és egy ősrégi, hordozható magnót cipelt, a másik fehérre festett, kakastaréj formára nyírt hajjal büszkélkedhetett, a karját pedig teletetováltatta. A harmadiknak, mint Blaze-nek, hosszú, fekete haja volt, amely éles kontrasztot alkotott tejfehér bőrével. Ronnie ösztönösen Blaze-hez fordult, de rá kellett döbbennie, hogy a lány már eltűnt. A helyén Jonah állt.

– Mit öntöttél a pólódra? – kérdezte. – Csöpög belőled a víz. Tök égő.

Ronnie a szemével Blaze-t kereste, miközben azon gondolkozott, hová tűnhetett ilyen gyorsan a lány. És vajon miért lépett le?

– Tűnj el, oké?

– Nem lehet. Apa téged keres. Azt hiszem, azt akarja, hogy gyere haza.

– Hol van apa?

– A vécén, de bármelyik pillanatban itt lehet.

– Mondd neki azt, hogy nem találtál meg.

Jonah elgondolkozott.

– Öt dolcsi.

– Mi van?

– Adj öt dolcsit, és elfelejtem, hogy láttalak.

– Most ugratsz?

– Lejárt az időd – válaszolta Jonah. – Most már tíz dolcsi.

Ronnie az öccse feje fölött meglátta a tömegben keresgélő apját. Ösztönösen lehúzta a fejét, de tudta, semmi esélye elslisszolni Steve elől. Ránézett az öccsére, a zsarolóra, aki nyilvánvalóan szintén észrevette, hogy mi a helyzet. Jonah jó fej volt, Ronnie kimondottan kedvelte, és nagyra tartotta a zsarolási tudományát is, de mégiscsak az ő öccse. A nővére oldalán kellett volna állnia! De vajon számíthat-e rá? Naná hogy nem!

– Utállak, ugye, tudod? – kérdezte.

– Aha. Én is utállak téged. De attól ez még tíz dolcsidba fog kerülni.

– Mit szólsz öthöz?

– Azt az esélyt már elpuskáztad. A titkod azonban biztonságban lesz nálam.

Az apjuk még mindig nem szúrta ki őket, de egyre közelebb került hozzájuk.

– Oké – sziszegte Ronnie, miközben a zsebében turkált. Belenyomott egy gyűrött bankjegyet Jonah kezébe, a fiú pedig zsebre vágta a pénzt. A válla fölött hátranézve Ronnie észrevette, hogy az apja – még mindig jobbra-balra tekingetve – már az ő irányába tart, így gyorsan bebújt egy sátor mögé. Meglepetésére a sátor oldalát a cigarettázó Blaze támasztotta.

– Problémáid vannak az apáddal? – vigyorodott el a fekete hajú lány.

– Hogy jutok ki innen?

– Az tőled függ – vonta meg a vállát Blaze. – De apád tudja, milyen felső van rajtad.

Ronnie egy padon ült Blaze-zel a mólónál – még mindig dühös volt, de már korántsem annyira, mint egy órával korábban. Kiderült, hogy Blaze jó hallgatóság, sőt az is, hogy nagyon jó humora van – és ami a legfontosabb, bár még sosem járt New Yorkban, ugyanannyira rajongott a városért, mint Ronnie. Blaze kulcsfontosságú helyekről kérdezgette újdonsült barátnőjét: a Times Square-ről, az Empire State Buildingről és a Szabadság-szoborról, vagyis azokról a tipikus, turisták által látogatott helyekről, amelyeket Ronnie a mindennapokban kerülni próbált. Ronnie persze Blaze kedvében akart járni, ezért minden kérdésére válaszolt, mielőtt bemutatta volna neki az igazi New Yorkot: Chelsea klubjait, Brooklyn zenei életét és Chinatown utcai árusait, akiknél másolt CD-ket, hamis Prada pénztárcákat és egyéb, klassz dolgokat lehetett vásárolni – fillérekért.

Miközben New Yorkról beszélt, egyre inkább vágyott rá, hogy Wrightsville Beach helyett újra otthon lehessen. Bárhol szívesebben lett volna, mint itt.

– A helyedben én sem akartam volna idejönni – bólogatott Blaze. – Higgy nekem: ez a hely dögunalom.

– Te mióta élsz itt?

– Ó, csak egész életemben! De nekem legalább az öltözködési stílusomban nem találhat senki kivetnivalót.

Ronnie végül megvette az idétlen némós felsőt. Tudta, hogy nevetségesen néz ki benne. Az árusnál csak egyetlen méret volt kapható, egy XL-es, így a póló gyakorlatilag a térdéig ért. A felső egyvalami miatt tetszett Ronnie-nak: így láthatatlanná válhatott az apja előtt. Blaze-nek ebben tényleg igaza volt.

– Mintha valaki azt mondta volna, hogy Némó menő.

– Hazudott.

– Mit keresünk még mindig itt? Az apám valószínűleg már messze jár.

– Mi van? – fordult meg Blaze. – Vissza akarsz menni a vásárba? Vagy talán be akarsz fizetni az elvarázsolt kastélyba egy körre?

– Nem. De lehet, hogy akad valami érdekes.

– Még nincs. Majd később. Most várunk.

– Mire?

Blaze nem válaszolt. Csak felállt, és a sötétbe burkolózó víz felé fordult. A hajába belekapott a szellő, úgy tűnt, mintha a holdat bámulná.

– Láttalak már korábban is, tudod?

– Mikor?

– A röplabdameccsen. – Blaze a móló felé intett. – Én odaát álltam.

– És?

– Nem illettél a tömegbe.

– Ahogy te sem.

– Épp ezért álltam a mólónál. – Blaze felugrott a padra, ráült a háttámlájára, és Ronnie-ra nézett. – Azt már tudom, hogy nem akarsz itt lenni, de mit tett az apád, amivel ennyire feldühített?

Ronnie a tenyerét a nadrágjába törölte.

– Hosszú történet.

– A barátnőjével lakik?

– Nem hinném, hogy van barátnője. Miért?

– Szerencséd van.

– Te most miről beszélsz?

– Az én apám a barátnőjével él. Egyébiránt ez a harmadik nője, amióta elváltak anyámmal, és vitathatatlanul ez a legrosszabb mind közül. Alig pár évvel idősebb nálam, és úgy öltözik, mint egy sztriptíztáncos. Amennyire én tudom, valójában az is volt. Folyton felbosszant, ha elmegyek hozzájuk. Olyan, mintha nem tudná, hogyan viselkedjen velem. Az egyik percben még tanácsokat osztogat, mintha az anyám lenne, a másikban meg megpróbál a legjobb barátnőm lenni. Gyűlölöm.

– Az anyáddal élsz?

– Aha. De most neki is van egy barátja, és a pasi folyton nálunk van. És persze ő is egy rakás szerencsétlenség. Idétlen parókát hord a fején, mert amikor húsz, vagy mit tudom én, hány éves volt, kihullott az összes haja. És folyton arról beszél, hogy egyetemre kellene mennem. Mintha érdekelne, mit gondol. Az egész egy nagy baromság.

Mielőtt Ronnie válaszolhatott volna, Blaze leugrott a padról.

– Gyere. Azt hiszem, kezdődik. Ezt látnod kell.

Ronnie követte Blaze-t vissza a mólóhoz, ahol a tömeg mintha utcai mutatványosokat állt volna körbe. Meglepve vette észre, hogy az előadó a három huligán kinézetű srác, akiket már korábban is kiszúrt magának. Ketten a hordozható magnóból bömbölő zenére breakeltek, a harmadik – a hosszú, fekete hajú – pedig középen állt, és lángoló golflabdának tűnő golyókkal zsonglőrködött. Időről időre abbahagyta a zsonglőrködést, és egyszerűen a kezében tartotta a labdát, görgette az ujjai között, vagy átgurította a kézfején, fel a karján, majd le a másikon. Kétszer még rá is kulcsolta az ujjait a tenyerében tartott labdára, hagyva, hogy a lángok kiszabaduljanak a hüvelykujjánál hagyott kis résen keresztül.

– Ismered? – kérdezte Ronnie.

– Marcusnak hívják – bólintott Blaze.

– Van valami anyag a kezén, ami megvédi a lángoktól?

– Nincs.

– Nem égeti meg magát?

– Ha jól tartja a labdát, akkor nem. Állati jó, ugye?

Ezzel Ronnie is egyetértett. Marcus a háromból két labdán eloltotta a lángokat, majd a még mindig égő harmadikkal újra meggyújtotta őket. A földön a tetejére állított bűvészkalap állt. Ronnie figyelte, ahogy az emberek pénzt dobnak bele.

– Honnan szerezte az égő labdákat?

– Ő készítette őket. Meg tudom mutatni, hogyan. Nem nehéz. Csak egy pamutpóló, tű és cérna kell hozzá, meg egy kis benzin.

A zene egyre hangosabb lett, és ekkor Marcus átdobta a három labdát a kakastaréj formára nyírt hajú fiúnak, majd meggyújtott két újabb golyót. A két fiú oda-vissza dobálta egymásnak a labdákat – az egész leginkább a cirkuszi bohócok mutatványához hasonlított, akik egyre gyorsabban és gyorsabban hajigálják a buzogányokat, amíg az egyikük el nem véti a dobást.

Ezek a fiúk azonban nem vétettek el egyet sem. A piercinges szemöldökű srác vérbeli focistaként kapkodta a labdát, majd egyik lábáról a másikra adogatta, mintha a labda egy footbag volna. Ezután az ötből három tűzgolyót eloltottak, és a maradék kettővel folytatták az előadást: a háromtagú társulat lábról lábra adogatta őket. A tömeg tapsolt, a kalapba csak úgy hullott a pénz, közben a zene egyre hangosabban szólt. Aztán hirtelen a maradék tűzgolyót is elkapták, és egyszerre oltották el őket, épp akkor, amikor a zene a végső, mennydörgő taktushoz ért.

Ronnie-nak el kellett ismernie, soha nem látott még ehhez foghatót. Marcus odasétált Blaze-hez, és magához húzta egy hosszú, mohó csók erejéig, amely Ronnie számára illetlennek tűnt ennyi ember előtt. A fiú lassan kinyitotta a szemét, és miközben még mindig Blaze-t ölelte, egyenesen Ronnie-ra nézett.

– Ez ki? – kérdezte Ronnie felé intve.

– Ronnie-nak hívják – válaszolta Blaze. – New Yorkból jött. Most ismerkedtünk meg.

Kakastaréj és Átlőtt Szemöldök is csatlakozott Marcushoz és Blaze-hez, így már négyen bámulták Ronnie-t, aki láthatólag kényelmetlenül érezte magát ebben a helyzetben.

– New York, hm? – kérdezte Marcus, miközben előhúzott a zsebéből egy öngyújtót, és meggyújtott egy labdát. A lángoló golyót mozdulatlanul tartotta a hüvelyk- és a mutatóujja között, és Ronnie megint azon gondolkozott, vajon hogyhogy nem égeti meg magát.

– Szereted a tüzet? – szegezte a kérdést a lánynak a fiú, majd válaszra sem várva Ronnie felé dobta az égő labdát.

Ronnie félreugrott, és annyira megrémült, hogy válaszolni sem tudott. A labda mögötte ért földet, és egy rendőr azonnal odarohant, hogy eltapossa a tüzet.

– Hé, ti, ott! – kiáltotta a rendőr rájuk mutatva. – Tűnés innen! Most! Már figyelmeztettelek benneteket, hogy nem csinálhatjátok a kis műsorotokat a mólónál! Ha még egyszer meglátlak itt titeket, esküszöm, beviszlek mindnyájatokat!

Marcus megadóan emelte fel a kezét, és hátrált egy lépést.

– Már itt sem vagyunk.

A fiúk felkapták a kabátjukat, és elindultak a móló felé, az árusok irányába. Blaze – Ronnie-t magára hagyva – követte őket. Ronnie érezte magán a rendőr pillantását, de nem törődött vele. Talán csak egy pillanatig habozott, aztán ő is követte a három fiút és a lányt.