Rebecca Blackhorse

Made In Japan No. 9

Múmiák

© 2022 Rebecca Blackhorse

Borítóterv: Rebecca Blackhorse

Korrektor: Siklósi Katalin

Minden jog fenntartva. A szerző írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Magánkiadás 2022

ISBN 978-615-81967-1-0

A Made In Japan sorozat kötetei:

Családi ereklye

Japán juhar

A gésa mosolya

A mangaka

Jádeasszony

Otokojaku

Tangó az ördöggel

Lezárt ügyek

Múmiák

Ír kávé

1. Egy új élet kezdete

Tecuba Toru a széken fekvő rádiókészülékhez lépett, majd kövérkés ujjaival felcsavarta a hangerőt. A pince folyosóján szinte azonnal szétáradt ez a kissé érzelgős dallam.

„Unforgettable, that’s what you are” – kezdte Nat King Cole, bár fogalma sem volt, miféle művelethez szolgáltat majd aláfestést.

Torut persze nem a zene ragadta magával – általában a zene semmilyen hatással nem volt rá –, csupán nem akarta, hogy bárki meghallja, mi is folyik idelent. Súlyos léptekkel cammogott a folyosón át az üres pince hátsó felébe, ahol társai már várták. Amikor odaért, a két engedelmes „barát” oldalra lépett. Toru újra végigmérte a székhez kötözött alakot.

– Vegyétek le a szájpecket! – parancsolta.

Gyorsan leoldották.

– Nakagawa, te kis nyomorék, beszélsz végre? – hajolt közelebb a férfihoz.

Nakagawa nem válaszolt, nem rázta meg a fejét, csak várt. Tudta, hogy számára nincs könyörület, különben is már évek óta vágyakozott a halál után. Azt is tudta, hogy Tecuba Toru mindent elkövet majd, hogy szóra bírja, de Nakagawa mestere volt a hallgatás művészetének – nagy bosszúságukra az amcsik se bírták szóra, miután fogságba esett. Toru persze keményen próbálkozott: ütések, rúgások, égő szivar, de egyetlen kérdésére sem kapott választ. Ráadásul Nakagawa jól ismerte Tecuba természetét, és egyre biztosabb volt abban, hogy Tecuba hamarabb elveszti a türelmét, mint Nakagawa az önuralmát.

Toru ököllel belevágott az alaposan megkínzott férfi arcába, ami jócskán feldagadt a korábbi ütlegektől, és néhol alvadt vér borította. Nakagawa bal szeme helyén egy sötét üreg tátongott – háborús emlék –, a jobb szemhéja pedig annyira feldagadt, hogy semmit sem látott. Toru az üres szemüreget bámulta, majd letörölte a kézfejére tapadt vért a feléje nyújtott zsebkendőben.

– Intézzétek el! – dobta a véres zsebkendőt a földre, majd hátat fordított társainak.

A másik kettő egymásra nézett. Nakagawa még élt, bár a kínzások utóhatásai miatt nem lehetett neki túl sok hátra. Egyikükben sem volt elég mersz végezni vele, és nemigen tudták, hogyan tüntessék el a holttestet. Majd az egyik tekintete hirtelen felcsillant. Az épület még új, kinek tűnne fel, ha felhúznának még egy falat? Ha a pince egyik része rövidebb lenne, mint a másik? A sok fülke és kamra közül ki mérné le pont ezt?

Nakagawa a székhez kötözve ült, a pecket gondosan visszatették a szájába, nem mintha képes lett volna megszólalni. Egyébként, ha nem kötötték volna oda olyan gondosan, már rég elvágódott volna, semmi erő sem maradt benne. Érezte, ahogy a székkel együtt őt is bepakolják a sarokba, majd friss malterszag csapta meg az orrát. Folyamatosan zúgott a füle, de tisztán hallotta, hogyan koccan neki egy vödör a tégláknak. Lassan egyre sötétebb lett körülötte, a levegő egyre párásabb. Aztán egyszer csak csend lett, végtelen, üres csend. Minden lélegzetvétel nehezére esett, mintha ólomsúly szorítaná a mellkasát. Végül eljött érte a halál, magához ölelte gyengéden és lágyan, akár egy asszony. Nakagawa arcán halvány mosoly futott át az utolsó pillanatban, hiszen elégtételt vett, és Tecuba Toru már sosem tudja meg, mi lett féltve őrzött kincseivel.

Hajnal óta esett, így aki csak tehette, ki se lépett az utcára. A temető biztonsági őrei is kényelmes kis kuckóikban kávézgattak, hiszen erre a napra egyetlen gyászszertartás sem volt előjegyezve, és ki lenne az az elvetemült, aki zuhogó esőben a sírok között akar sétálgatni. Egyvalaki azonban mégiscsak akadt, egy sötét öltönyös alak, aki egy sötét esernyő védelme alatt, pár szál virággal a kezében nekivágott a pocsolyáktól övezett ösvénynek. Bill, amikor kint dohányzott az ajtó előtt, tisztán látta a férfit. Á, csak az a holdkóros, aki az utóbbi hetekben szinte minden nap idejár! Pedig Bill egy húszast tett a többiek ellenében, hogy a fickó nem jön – pech, úgy tűnik, vesztett.

Edward Williams öt szál fehér rózsával ballagott a sírok között. Először Cseng Liu sírjánál állt meg, ahol lényegében négyen is laktak. Komótosan elhelyezett négy szálat a síron, ahol ott virítottak még a tegnapi virágok, majd kissé hátrébb lépett, és hosszú percekig merengve nézte az egyszerű, de kissé túlzsúfolt sírkövet – a négy név az évszámokkal alig fért el, így nem is maradt hely semmiféle istenhozzádnak, de még a nyugodjék békében rövidített változatának sem.

Egyébként csak pár napja merült fel Williamsben, hogy mennyivel jobban járt volna, ha annak idején mégis összemelegszik Cseng Liuval, a Jádeasszonnyal, aki persze gyorsan eltette volna láb alól – ha nem ő, akkor az öcsikéje vagy Tagava –, mert akkor nem érhette volna meg mindazt, ami az elmúlt időszakban történt, és amiért itt bolyong szinte minden nap a temetőben, mint egy nappali kísértet. Ez az ötlet pár másodpercre felvidította, mert visszahozta a régi idők emlékeit, majd lassan újra elkomorodott és továbbindult.

Jóval távolabb, valahol a temető határát jelző kőfal mellett állt Valentyin Uljanov erősen elhanyagolt és a néhai maffiavezérre csöppent sem jellemzően szerény sírja, amit már rég ellepett volna a gaz, ha Williams időnként nem vág rendet. Az utóbbi időben ez volt ugyanis a kedvenc helye.

„Furcsa – futott át Williamsen –, az ember hogy tud ragaszkodni a saját halottaihoz, még ha azok az ellenségei is.” Jobban végiggondolva valóban különös, hogy közelebb érezte őket magához, mint az élők közül bárkit, és mivel Kazojuki Tomu szellemének látogatására hiába is várt, csupán ők maradtak.

Maga sem tudta megmondani, mi vonzotta ide, de azóta, hogy Minát kikísérte a repülőtérre, ez a hely volt az egyetlen, ahol még meg tudott maradni. Mellesleg aznap hozott először virágot Uljanov sírjára, és aznap szabadította ki a túlburjánzott növényzet fogságából is. Juan Duarte persze próbálta lebeszélni új kedvteléséről, de hiába, mert Williams következetesen ragaszkodott a temetői sétákhoz, és lassan a rögeszméjévé vált, mintha más nem is létezne.

Mindez azonban nem egészen azon a délutánon kezdődött, amikor Mina felszállt a San Diegóba tartó gépre, hanem pár héttel korábban, amikor Williams az éjszaka közepén arra ébredt, hogy a felesége sír, persze nem mellette az ágyban, hanem kint a WC-n. Később Mina bevallotta, hogy Newton az oka mindennek, mert folyton azzal rémisztgeti, a férje után őt is átminősíthetik – mindezt olyan gyakran és olyan meggyőzően tette, hogy a nő lassan kezdte el is hinni. Williams tudta, hogy ő csak második helyezett a felesége szívében és sosem kelhet versenyre az igazi, nagy szerelemmel, a Munkával, így visszaadta a nő szabadságát, aki hazaköltözött San Diegóba, hogy ott, a volt szerelemtől és Newtontól távol új életet kezdhessen.

Williams azóta sem tudta kiverni a fejéből Mina könnyekben úszó arcát, és ez csak tetézte a „vesztes vagyok” életérzést, ami azóta kerítette hatalmába, hogy az FBI véglegesen lapátra tette. Történt mindez annak ellenére, hogy a barátai – akik váratlanul sokan voltak – mindent elkövettek, hogy jobb kedvre derítsék. Williams igyekezett is a kedvükben járni azzal, hogy mosolyt erőltetve az arcára hagyta magát ide-oda ráncigálni, de egyre kevésbé ment jól ez a szerep, és egyre fáradtabbra sikeredett a játék. Pedig még Takano Hiromi is meglátogatta, bár csak pár napig maradt.

Hiromi persze nem vallotta be, hogy az aggodalmon túl mi a látogatás valódi oka, de nem a szánalom késztette erre az utazásra, sokkal inkább a lelkiismeret-furdalás. Williams a válás okát ugyanis ekként összegezte az aktuális telefonbeszélgetés alkalmával:

– Minának választania kellett a munkája és a házasság között, és az első mellett döntött.

Hiromi pár másodpercig hallgatott. Azonnal tudta, hogy hasonló helyzetben ő is így döntött volna, de azt is, hogy kötelessége kiállni a férfi mellett, ezért a vigasztaló szavak helyett inkább repülőgépre ült.

Williams eléggé meglepődött, amikor a testhez simuló, vastag szőrmeszegélyű, bordó kabátszerű ruhában és térdig érő lakkcsizmában belibbenő Takano Hiromi fenekestül felforgatta szépen kialakított napirendjét, de igazából örült neki. Aztán együtt sétáltak ki a temetőbe – elég feltűnő párt alkotva, még a biztonsági őrök is kisiettek, hogy megnézhessék a flúgos fickót kísérő dögös macát –, közben Williams részletesen beszámolt Jang Hong haláláról, a gyilkos Cseng Liuról és természetesen Valentyin Uljanovról is.

Hiromi kiváló hallgatóságnak és diszkrét barátnak bizonyult. Éjjelente megértően simult a férfihoz, amit mindketten a közös falkába tartozás jeleként értelmeztek. Bár ezt senki, még Juan Duarte sem volt hajlandó elhinni – legalábbis a szája szélén bujkáló mosoly erről árulkodott.

Hiromi azonban visszautazott, és vele együtt Williams életkedve is elrepült, ugyanakkor egyre gyakrabban gondolt arra, hogy beáll takarítónak a Takarazuka Szakuranbóba, vagy lótifuti lesz Kosztya… akarom mondani, Anatolij Csernyiszkij mellett. Mindkét állást bagóért is vállalta volna, de végül mindig elvetette.

Williams továbbsétált. Valentyin Uljanov sírja ezúttal is furcsa megnyugvással töltötte el, és képes volt hosszú perceket időzni a kegyetlen, szadista gyilkos sírköve mellett. Az eső pedig rendületlenül folyt, szinte alig lehetett látni valamit, és Williams egyszer csak azt vette észre, hogy bokáig ér a víz, mert ahol állt, ott éppen egy kisebb árok húzódott, ahová sebes iramban tódult be az esőből duzzadt folyam. Mégis csak valamivel később döntött úgy, hogy véget vet az aznapi sétának.

Ráérős léptekkel indult a temető bejáratát jelző hatalmas vaskapu irányába, amely eléggé a távolba veszett, és az esőzés következtében egy sötét foltnak látszott. Közben sikerült pár újabb víz fedte árkot felfedeznie, és mire a kapuhoz ért, egész jól megszokta a cipőjében lötyögő folyadékmennyiséget. A séta azonban itt még korántsem ért végett, egy kisebb gyalogtúra várta, melynek célállomása a Cafetín de Buenos Aires volt. A kocsiját már aznap visszavitte, amikor Mina megvette a repülőjegyet. Williams ugyanis úgy látta jónak, ha megkíméli Seattle lakosságát a vezetési stílusától, ami nyugalmi állapotban sem volt biztonságosnak mondható, nemhogy erősen felzaklatottan.

Épp rákanyarodott arra az utcára, ahonnan a szolgálati bejárat nyílt, amikor némi egészséges éhséget érzett, de az előző napok tapasztalataiból tudta, hogy ez mindössze addig tart, amíg valami ételt elé nem raknak. Duarte egyszer viccesen megjegyezte, hogy Williams kevesebbet eszik, mint azok a táncosnők, akik folyton fogyókúráznak.

A bejárat előtt, miután összecsukta, akkurátusan lerázta az ernyőt, majd belépett az épületbe. Gondosan bezárta maga mögött az ajtót, az esernyőt elhelyezte a bejárat melletti fogas alsó szegmensében, majd átvágott a konyhán, ahol igyekezett kedélyes hangulatban fogadni a köszöntéseket. Mindezt aránylag gyorsan sikerült lezavarnia, és már az étteremben is volt, ahol azonnal kedvenc asztalát vette célba.

„Egy újabb nap, amit túl kell élni” – gondolta, miközben leült, majd a Seattle Today aznapi száma mögé rejtőzött.

Óvatosan kilesett az ablakon. Az eső még mindig folyt. Ikeda Siro elhúzta a száját. Az eső általában nem hozott neki szerencsét, de ha az ember illegálisan érkezik meg a kikötőbe egy teherhajó gyomrában, partraszálláskor ne finnyáskodjon az időjárást illetően. Siro visszahúzta a fejét. Hamarosan elkezdik kirakodni az árut, jobb lenne még azelőtt elpárologni. A legénység figyelmét jelenleg a vámőrség emberei kötik le, ez lehetne az alkalmas pillanat.

Ikeda Siro hangtalanul kinyitotta a kabin ablakát, gyorsan átpréselődött a kör alakú nyíláson, majd belevetette magát a vízbe. Egyetlen előnye a szakadó esőnek, hogy a csobbanás zaját teljesen elnyomta, és mire valaki venné a fáradságot, hogy átsétáljon a fedélzet másik oldalára, már csak a vihar korbácsolta hullámok mozgását látná.

Ebből a szempontból célszerűbb az éjszakai járat – különben is a sötétség már régóta Siro barátja volt – mert egy nappali kiruccanás több veszélyt is rejt magában –, de veszélyek nélkül unalmas lenne az élet. Sirónak egyébként sem volt más választása: vagy a biztos halál, vagy egy ismeretlen, veszélyekben és szerencsében gazdag új világ felfedezése.

A kiotói Ikeda Siro, az Okada-gumi tagja ugyanis megszegte a legalapvetőbb szabályt: a gyakran önteltséggel vádolt Ikeda engedetlenségre ragadtatta magát.

„Az a kis takony!” – csattant fel Siro mindannyiszor, amikor a hosszú út során felelevenítette magában távozása kevésbé dicsőséges körülményeit. Az a kis takony Okada ojabun fiacskája volt, aki részegen halálra gázolt egy szerencsétlent, valami irodistát. Valakinek el kellett vinnie a balhét, és – nem véletlenül –, Okada választása fiatal és igen ambiciózus tisztjére, Ikedára esett. Siro persze rögtön tudta, mire megy ki a játék. Az öreg Okada nemigen szenvedhette, és a börtön kiváló hely arra, hogy az ember törvényes keretek között szenderüljön jobblétre. Okada többször is és előszeretettel alkalmazta ezt a módszert azokkal szemben, akik nem nyerték el a tetszését. Siro huszonnégy órát kapott, hogy önként jelentkezzen a rendőrségen, ez annyit jelentett, hogy önként választhatott a halál két módozata közül: vagy odabent a dutyiban verik agyon, vagy idekint egy sötét sikátorban. Ikeda Siro azonban nem az fajta, aki ne látta volna előre, mi fog történni. Már hónapok óta felkészülten várt a megfelelő pillanatra. Abból a huszonnégy órából neki mindössze négyre volt igazán szüksége. Ennyi idő kellett ahhoz, hogy Okada széfjéből magához vegyen néhány platinarudat és némi készpénzt – ez utóbbi a legénység lekenyerezéséhez volt nélkülözhetetlen, míg az elsőt forgótőkének szánta az új világba –, majd fellopózzon a korábban kiszemelt, az Államokba tartó teherhajóra, mivel Kiotóban gyakran hallani, hogy odaát, Seattle-ben az a Tagava egész jól boldogul.

„Akkor nekem is menni fog” – gondolta Ikeda Siro.

Amikor az elhagyott partszakaszon kikecmergett a vízből, egy pillanatra összeszorult a gyomra, aztán erőt vett magán.

„Ikeda Siro, elérkezett a pillanat, hogy megmutasd, ki is vagy! Büszke szamurájok leszármazottja most bosszút áll az őseit ért szégyenért. Reszkess, Amerika! – mosolyodott el. – Ez a Sárkány éve! A változások éve! Ez a te éved lesz, Ikeda Siro!”

Jó félórával később már egy taxiban ült. Igaz, a taxis először nem akarta, hogy beszálljon, de egy élesre fent késpenge, no meg a vigaszdíjnak szánt bankjegy megtette a hatását. Siro ugyan egyetlen szót sem beszélt angolul, de biztos volt abban, nem is szükséges. A taxis viszont némileg járatos lehetett az ázsiai nyelvekben, és gyorsan megszabadult az utastól a Kiotó fénye előtt. Bár valószínűbb, hogy azért ott rakta ki késes vendégét, mert a kikötőhöz az a hely esett a legközelebb.

Ikeda Siro csöppet sem aggódott amiatt, hogy vizes öltözékben rossz benyomást keltene. Igaz, ránézésre nem lehetett volna eldönteni, hogy eső- vagy tengervíz áztatta. Egyébként is a zsebében lapuló platinarudakkal kívánta kompenzálni a megjelenésével kapcsolatban felmerülő kifogásokat. Azt is tudta, hogy ilyen esetben jobb a személyzeti bejáratot választani, mivel nem sejthette, hogy a Kiotó fényében ritkán van telt ház.

Átvágott a hátsó udvaron, megállt az ajtó előtt, majd bekopogott. Pár perccel később egy köpcös, kopasz fickó nyitott ajtót. Lustán végigmérte az ajtó előtt feszítő fiatal férfit.

– Ikeda Siro vagyok Kiotóból, beszélnem kell az ojabunnal – hajolt meg udvariasan, de nem túl mélyen.

„Mit keres itt ez a nyálas képű?” – bosszankodott magában Nori. Szíve szerint rávágta volna a fickóra az ajtót, de Momo máris ott termett mögötte, és az új jövevényt méregette. Nori így nem túl lelkesen viszonozta a köszöntést. – Lépj be! – invitálta unott hangon a vendéget.

– Köszönöm – válaszolta Siro élénken csillogó tekintettel, ami már Momónak szólt. – Örömmel látom, hogy semmit sem kell nélkülöznötök az otthon gyönyöreiből – mosolygott a lányra.

„Bájgúnár!” – vágta be Nori az ajtót.

– Várj itt! Szólok Kodzsi szannak – vetette oda, majd eltűnt a lengőajtó mögött. Néhány perccel később, amikor visszatért, Momo az asztalon ült és kacarászott, azon, amit Siro épp a fülébe suttogott.

– Olyan vicces vagy, Siro szan! – nevetett Momo.

– Te pedig nagyon finom – csókolta meg a lány vállát.

– Várnak! – vetette oda Nori. Egyre jobban dühítette ez az idegen. A ritka alkalmak egyike, hogy kettesben maradt a lánnyal, és épp kezdett volna összejönni a dolog, amikor ez a délelőtt kellős közepén bevágódik.

„Remélem, gyorsan eltűnik innen” – mérgelődött magában.

Nori azonban kissé csalódottan vette tudomásul, hogy a folyosón rekedt, míg a nyálas képű odabent Kodzsi szannal bájolog. Pedig úgy szerette volna hallani, milyen mesét ad elő a fickó!

– A nevem Ikeda Siro, és Kiotóból jöttem – hajolt meg Siro, miután gondosan becsukta maga mögött az ajtót, kizárva a bamba képű köpcöst, akit most biztos esz a fene.

– Genszai Kodzsi – viszonozta a köszöntést a jogtanácsos. – Talán így kényelmesebb – mutatott a fotelek felé.

Siro megvárta, amíg az ügyvéd helyet foglal, majd ő is leült. A zakója bélésében kialakított speciális zsebből előhúzott egy kisebb csomagot, amit letett az asztalra, aztán kibontotta a hosszúkás kendőt, ami sokkal inkább egy vastagabb övre hasonlított. Genszai Kodzsi érdeklődve figyelte a Kiotóból érkezett látogató ténykedését, majd egy pillanatra megvillant a tekintete a vékony platinarudak láttán.

– A Tagava-gumi védelmét kérem – emelte ki a kendőből a rudakat, majd lette a Genszai Kodzsi felé eső oldalra.

– Jobban értékeljük az engedelmességet, mint bármilyen más ajándékot. De ahogy hallottam, e tulajdonság nem tartozik az erősségei közé – válaszolta az ügyvéd, aki már hallott Ikeda viselt dolgairól, ahogyan a platinarudak rejtélyes eltűnéséről is. Bár amikor mindezt bizalmasan megosztották vele, fel sem merült benne a gondolat, hogy Ikeda a rudakkal együtt végül nála fog kikötni.

Siro visszahúzta maga elé a védelmi ajándéknak szánt holmit, visszacsomagolta, visszacsúsztatta rejtekhelyére, majd felállt.

– Elnézését kérem, hogy az idejét pazaroltam – hajolt meg, és már kint is volt a szobából. Norit, aki akaratlanul is elállta az útját, finoman arrébb lökte, és ahol érkezett, a konyhán keresztül távozott.

– Nem jössz vissza? – kérdezte Momo kétségbeesetten az esőben álló férfitől.

– Nem – mosolygott Siro a lányra.

Momo keserű ábrázattal csukta be az ajtót, majd Norit kezdte szapulni, biztosan az ő hibája, hogy a jóképű Siro elment.

Genszai Kodzsi percekkel később is a fotelben ült, csodálkozva meredt a nyitott ajtóra. Félig-meddig tréfának szánta, amit mondott, és azt várta, Ikeda majd magyarázattal szolgál, nem pedig azt, hogy vérig sértve és igen sietősen távozik.

„Vissza fog jönni, hiszen nincs hová mennie, és egyetlen szót sem tud angolul – érvelt Genszai Kodzsi. – Remélem, hogy visszajön” – tette hozzá, mert a hallottak ellenére kedvező benyomást tett rá a kissé túl büszke Ikeda.

Az eltűnt személyek osztálya nem egy főnyeremény, de lehetne rosszabb is – már ha osztálynak lehet nevezni azt a két összetolt íróasztalt, ahol Ronald Smith hadnagy és az újdonsült segéderő dolgozott. Igaz, a rendőrfőnök egy korszerűbb laborfelszerelést, néhány új gépet és pár nagyobb teljesítményű autót kérelmezett, és ezek helyett csupán egyetlen embert kaptak, ezt azonban senki sem sérelmezte, mert Stuart nyomozó őrmester vitathatatlanul új színt hozott a rendőrőrs életébe. Elegáns nadrágkosztümje és a zakó alól megvillanó fehér blúzok egy régi kort idéztek, akárcsak a lassan divatjamúlt piros rúzs, ami tökéletesen illett a kalaphoz, amit első nap viselt. Hosszú barna haját hol feltűzve, hol hatalmas hullámokban hordta, amitől egészen babaszerű lett az arca. Mindenkire kedvesen mosolygott, bár a szeme valahogy mindig szomorú maradt – erre vonatkozóan Grey hadnagynak több elmélete is akadt, amit a nyomozó őrmester távollétében szívesen megosztott bárkivel. Egyébként Margaret – kevésbé hivatalosan Peggy – Stuart jól bírta a gyűrődést, és már az első nap túlórázott, az első héten pedig többszörösére segített feltornászni a megoldott ügyek számát – holott nem tett mást, csak összevetette az eltűntek névsorát az azonosítatlan holttestekével és egyeztette a későbbi bejelentésekkel, vagyis lényegében papírmunka volt az egész, de olyan meló, amire Ronald Smithnek esélye sem volt időt szakítani.

Peggy Stuart jelenleg is az asztalnál ült, és az azonosítatlan holttestek adatait böngészte egy újabb egyezés reményében, amíg Ronald Smith életmentő steakadagokat osztott szét a rászoruló laborosok között. Peggynek egyébként elég hamar feltűnt, hogy Smith számára a kávé- és ételfogyasztás igen sarkalatos kérdés, akár magáról, akár másokról legyen szó, de szerencsére eddig sikerült megúsznia a Smith-féle szirupkávét azzal az ürüggyel, hogy ő inkább teát iszik, viszont cserébe muszáj volt elfogyasztania egy fél fánkot, aminek másik felét Grey hadnagy nagylelkűen magára vállalta. Peggy úgy két órája bámulta a monitort, kicsit kezdte is unni, így elhatározta, hogy hamarosan egy kis szünetet irányoz elő magának toalettlátogatás ürügyén, amikor Grey hadnagy haladt el az asztala mellett, aki egy hatalmat ásított. Ez rendes körülmények között betudható lett volna az esőnek, de Peggy pontosan tudta, hogy mindebben a kétnapi nemalvás játszott túlnyomó szerepet.

– Újabb munka? – kérdezte hátrafordulva.

Grey válasz helyett újra ásított, majd bólintott.

– Hazafelé menet be kell adnom egy idézést az FBI-nak – toldotta hozzá.

– Szívesen átveszem – ajánlkozott Peggy.

– Nem lehet, személyesen a nagy Newtonnak kell kézbesítenem – magyarázta.

– Mindjárt összecsuklik a fáradtságtól – pattant fel Peggy. – Elviszem én, magának pedig mars haza! – parancsolta játékosan.

Grey néhány másodpercig hezitált, végül megadta magát.

– Rendben – bólintott, majd a nő felé nyújtotta a mappát. – Legyen óvatos! Ez a Newton igazi vadbarom – súgta.

– Ne aggódjon, jól ismerem az FBI-t! – mosolygott Peggy.

Grey valami köszönömféle válaszra készült, de csak egy újabb ásításra futotta, aztán felkapta a kabátját, és már indult is kifelé.

Peggy az asztalhoz lépett, írt egy rövid levelet Ronald Smithnek, majd hatalmas kézitáskájába gyömöszölte az FBI-nak szánt mappát. Lefelé menet viszont összefutott az egyik járőrkocsi parancsnokával, aki felajánlotta, hogy elfuvarozza.

A beléptetésnél nem kellett sokat várni, majd a biztonsági őr útba igazította, hol is találja azt a bizonyos Newtont. Peggy beszállt a liftbe, a negyediken ki, aztán balra, már meg is találta a hatalmas tárgyalót. Az ajtó nyitva volt, így Peggy Stuart belépett, és mivel éppen élénk párbeszéd folyt, nem akart közbeszólni, inkább csak figyelt.

– Már megbocsásson, de ez akkor is ostobaság – mondta az egyik ügynök a nagydarab fickónak, aki egy tábla előtt állt és éppen magyarázott. – Nyilvánvaló, hogy mindkettő halott. Senki sem éli túl, ha eltávolítják a vékonybelét. Több sebészt és belgyógyászt is megkérdeztünk erről, mind ugyanazt állította: ez képtelenség.

– Ide figyelj, öregem – kezdte a nagydarab –, elegem van abból, hogy folyton ellenem dolgozol. Te és ez a kis mimóza – mutatott egy sápadt, kissé megtörtnek tűnő fiatal férfira, aki egy Peggyhez közeli széken ült – álladóan keresztbe tesztek. Esküszöm, direkt csinálod!

– Ezt nem hiszem el! – csattant fel a vita kezdeményezője. – Maga tényleg ennyire hülye?

– Azért, mert véletlenül három napig te voltál a csoportvezető, még ne gondold azt, hogy alkalmas is vagy rá – vigyorgott a nagydarab.

A következő pillanatban a másik rávetette magát a nagyobbra, és ütötte-vágta, ahol érte.

Peggy csodálkozva nézte a körülötte zajló eseményeket. A támadó nagyon elszánt volt, többen sem tudták leválasztani áldozatáról. A sápadt fiatalember megpróbált közbelépni, mire valaki rászólt, hogy „öcsi, te maradj ki ebből”. A sápadt fiatalember ezek után kirohant. Peggy döbbenten állapította meg, hogy a támadó lassan behozhatatlan hátrányba kerül, lefogták, és már a nagydarab kezdte ütni őt. Ez az igazságtalanul aránytalan erőfelhozatal cselekvésre sarkallta, nem hagyhatta, hogy a férfit laposra verjék. A táskáját meglendítette, és fejbe vágta vele az egyiket, mire nekilökték a falnak. Akkor hathatósabb eszközhöz folyamodott. Felkapott egy széket, és belevetette magát a sűrűjébe. A széket azonban hamar kicsavarták a kezéből, amúgy is túl nagy és nehéz volt megtartani. Peggy Stuart egy ólmos bot suhogását hallotta, és ugyanaz a bot jókorát vágott a bal karjára, aztán a bal halántékára. Az ütés nyomán a bőr felrepedt, és vékony csíkban vér szivárgott a sebből, de Peggyt csak az érdekelte, hogy megszerezze a botot. Egy jól irányzott ágyékrúgással hatástalanította a tárgy tulajdonosát, majd magához ragadva azt az ismeretlen kiszabadítására indult. Épp kezdtek jól állni a dolgok, már csak a nagydarab meg egy másik volt talpon, amikor váratlanul lövés dörrent. A lőfegyver hangja hosszan visszhangzott a teremben.

– Elég! – kiáltotta valaki, majd leengedte a revolverét. A szőkésbarna hajú férfi kétsoros öltönyt viselt, és leginkább is egy angol lordra hasonlított valamelyik idétlen tévésorozatból. – Maga kicsoda? – nézett a „lord” csodálkozva Peggyre, aki a kezében magasra tartotta a botot. Közben a nagydarab elengedte a támadó ingét.

– Margaret Stuart nyomozó őrmester, egy idézést hoztam Newton ügynök számára – válaszolta Peggy kissé megszeppenve.

– Akkor nyugodtan átadhatja az idézést annak a férfinak, akit éppen ütlegelt – mutatott a nagydarabra –, mivel ő Thomas Newton különleges ügynök. Kérem a botot. A magáé?

– Nem – lépett át Peggy az egyik eszméletlen ügynök felett, majd átnyújtotta a végzetes fegyvert.

– Mégiscsak jobb lesz, ha nekem adja ide az idézést is, szedje rendbe magát és menjen – aztán a „lord” a nagydarabra nézett. – Newton, kaparja össze az embereit, az orvos már úton van. Carson és Mackenzie, az irodámba azonnal! – parancsolta, majd ismét Peggy felé fordult.

– Igen! – kiáltott zavartan Peggy, szemével a táskáját kereste, ami éppen egy ügynök alatt feküdt. Gyorsan odament, kihúzta a táskát. Az ügynök felnyögött. – Bocsánat – súgta, majd kihúzta a cipzárt és kotorászni kezdett. – Tessék… – adta át a kissé meggyűrődött mappát –, uram – tette hozzá szinte azonnal.

– Menjen! – legyintett idegesen a „lord” a mappával.

Peggy gyorsan szedte a lábait, a lifttel is szerencséje volt, üresen tátongva csak rá várt. Le a földszintre, át a hallon. A biztonsági őr! Kártyát leadni, fegyvert felvenni, és uzsgyi! A járőrkocsit vezető közrendőr épp a járműnek támaszkodva cigarettázott, amikor megpillantotta a nőt.

– Mi történt? – kérdezte halkan.

– Siessünk vissza – súgta Peggy és bevágódott a hátsó ülésre.

„Ez nem volt túl jó ötlet – állapította meg. – Már biztosan felhívták a rendőrfőnököt. Minimum felfüggesztés” – futott át Peggyn, és lesütött szemmel, a táskáját magához szorítva meredt maga elé.

Meg se lepődött, amikor Beny, a pultos rászólt, hogy Costello látni akarja.

„Jobb túlesni rajta” – gondolta.

A rendőrfőnök, vagyis Costello irodája előtt egy pillanatra megállt, mély levegőt vett, aztán kopogott.

– Jöjjön!

Peggy Stuart belépett, becsukta maga mögött az ajtót, majd a helyiség közepén megállt. A rendőrfőnök az íróasztalánál ült, mellette állt Ronald Smith és két másik tiszt.

– Uram, sajnálom, de nem hagyhattam, hogy azt az embert, Carson ügynököt a többiek… szóval, hogy megverjék – nézett a rendőrfőnökre, aki valamiért kikerekedett szemekkel bámult rá.

– Jézusom! – állt fel a székből hirtelen Costello. – Mi történt magával? Ültessék le azonnal, alig áll a lábán.

Ronald Smith tőle nem várt gyorsasággal tolt egy széket Peggy mögé, amire muszáj volt leülni, ha akarta, ha nem.

– Doktor, jöjjön azonnal. Stuart nyomozó őrmestert megtámadták – mondta a telefonkagylóba Costello. – Nem kér egy pohár vizet? – és Smith már nyújtotta is a pohár vizet Peggynek.

– Én… – kezdte volna a magyarázatot Peggy zavartan, miután átvette a poharat.

A rendőrfőnök azonban folytatta a telefonálást.

– Mr. Andrews, egy kissé össze vagyok zavarodva. Átküldöm az egyik emberem egy idézéssel és összeverve jön vissza. Tudna erre valamiféle magyarázatot adni? – a hangja kissé erélyesebb volt a szokottnál, és aki ismerte, az jól tudta, azért fogalmaz ilyen körülményesen, nehogy elkáromkodja magát. – Igen, azonnal indulok. Maradjanak mellette, amíg a doktor ide nem ér!

Ez utóbbi kijelentés csupán rutin volt, mert Duchat már a folyosón járt, amikor Costello távozóban összefutott vele.

– Tényleg jól vagyok – mondta Peggy. Ekkor lépett be Duchat, aki egy pillanatra megtorpant.

A vér, ami végigfolyt Peggy Stuart arcán, le egészen a fehér blúzáig, és azon szépen elterülve fejezte be útját, súlyos fejsérülést sejtetett.

– Hogy szerezte ezt? – lépett közelebb Duchat, és a nő halántékát kezdte méregetni.

– Megütöttek egy ólmos bottal – válaszolta Peggy.

– Ki?

– Egy FBI-ügynök.

– Kérem, ezeknek már mindent szabad? – csattant fel Ronald Smith.

Carson orrából dőlt a vér, de vigyorgott. Nem, nem őrült meg, ez inkább amolyan felszabadult boldogság volt a részéről. Newton öt hosszú héten keresztül keserítette meg az életét, és most vége. Carson remélte ugyanis, hogy ezek után őt is lapátra teszik, mint Williamst és Pete-et.

Hat hónapja! Fél év! Nagy idő!

Kezdetben úgy tűnt, Newton csak szállóvendég lesz Seattle-ben, de megtetszett neki a város, és szépen bevackolta magát. Először elintézte, hogy Pete Derek nyugdíjazását véglegesítsék, aztán kirakta a női ügynököket, aztán jöttek a többiek egymás után sorban, ki önként, ki központi rendeletre. Végül csak ketten maradtak a régi csoportból, Mackenzie és ő, de őket is csupán az ellátás miatt tartotta meg kifutófiúnak. Mackenzie már régóta nyugtatókon élt nappal, éjjel meg altatón, amik kikezdték a gyomrát, erre újabb gyógyszert szedett, és lassan belőle élt az összes seattle-i patika. Carsonnak is voltak rémálmai, de dr. Richardsonnal, a pszicho dokival sikerült megfejtenie őket, azóta kissé nyugodtabban forgolódott.

Persze mindkettőjüknek lett volna lehetőségük az áthelyezésre. Mackenzie-t már régóta csábítgatták a gazdasági bűnténnyekkel foglalkozó csoporthoz, ott ugyanis teljesen oda meg vissza voltak a szakdolgozatától. Carsonra pedig a terrorelhárítók vetettek szemet, de kimondatlanul és makacsul ragaszkodtak mindketten ahhoz, hogy Newton csoportjában maradhassanak. A józan ész utolsó bástyái voltak ebben a gigantikus és államilag szentesített őrületben, amit Newton nyomozásnak hívott.

Hogy miért pont most szakadt el a cérna? Carson nem tudta volna megmondani. Amikor Newton megemlítette Carson rövidéletű csoportvezetőségét, érzékeny pontra tapintott, de nem érzékenyebbre, mint máskor. Carson valójában két hétig volt csoportvezető, és nem bánta, hogy megfosztják ettől a címtől, csupán azt, hogy Newton vitte véghez. De abban a pillanatban talán máshogyan álltak a bolygók, vagy egy titkos energiaörvény nyílt meg, nem tudni, Carson úgy érezte, muszáj levernie Newtonon mindent. Igaz, hamar rájött, hogy nem mérte fel igazán jól az erőviszonyokat, és Mackenzie, ahogy az várható volt, azonnal az igazgatóért rohant, de végül mégiscsak akadt némi segítség.

Carson arcán a mosoly még szélesebb lett. Kicsit gáz, hogy a legendás Newton embereit egy rendőr, ráadásul egy nő gyepálta el.

Kinyitotta a vízcsapot, majd hideg vízzel alaposan megmosta az arcát.

A következő pillanatban váratlanul kivágódott az ajtó.

– Az igazgató úr nagyon mérges – magyarázta Mackenzie. – Most van nála a rendőrfőnök, aki tajtékzik a dühtől.

– Legalább jól elbeszélgetnek – nézett fel egy pillanatra Carson, majd újabb adag hideg vízzel mosta le az arcát.

– Maga egyáltalán nem ideges? – aggodalmaskodott Mackenzie.

– Nem, én már megnyugodtam – válaszolta Carson.

– Mi lesz, ha kirúgják?

– Egyszer már kirúgtak, és akkor sem omlott össze a világ – vonta meg a vállát.

Ismét nyílt az ajtó, ezúttal azonban Altman, a jogi osztály vezetője lépett a helyiségbe.

– Maga igazán jól verekszik – nézett Carsonra –, de legközelebb ügyeljen a vállára, az ütései nem elég pontosak. Istenem, hogy irigylem magát! – Majd végigmérte Mackenzie-t. – Magának sincs miért szégyenkeznie… Menjenek! Az igazgató várja magukat!

Carson megtörölte az arcát egy papírtörlővel, de az orrából még mindig folyt a vér, így gyorsan betankolt a törlőből, és úgy lépett ki az ajtón, hogy egy kisebb gombóccá gyűrt darabot az orrához nyomott, míg a tartalék a zsebében lapult.

Mr. John Andrews, az FBI seattle-i irodájának új igazgatója általában sokat adott a diszkrécióra, de most az ajtaja tárva-nyitva állt, így Miss White-nak nem kellett különböző cselekhez folyamodnia ahhoz, hogy hallja, mi zajlik odabent.

– Megütötték az egyik tisztemet! – csapott az asztalra a rendőrfőnök egyúttal szemet hunyva olyan apróságok felett, hogy az őrmester hivatalosan csak altiszti rangnak számít.

– A maga kis védence négy emberemet juttatta kórházba, ebből kettőt az intenzívre.

A rendőrfőnök arcán büszke mosoly futott át.

– Arról nem tehetek, hogy az emberei ennyire alulképzettek és ilyen rossz kondícióban vannak – vágta rá.

– A maga tisztje támadt rá az én embereimre – érvelt Mr. Andrews.

– Mert az én embereim tudják, mi az a tisztesség, becsület és bajtársiasság!

Kész! Andrews feladta, hogy tovább magyarázzon. Különben is régen rájött, hogy ebben a városban keményen meg kell dolgozni azért, hogy tiszteljék. Lerogyott a székébe.

– Washington elvárja, hogy megbüntessem őket – vallotta be.

– Jelentse Washingtonnak, hogy a dolgot elrendezte, a többit meg bízza rám – szólt Costello, és megvárta, hogy Andrews rezignáltan bólintson. – Akkor megyek is – lépett hátra, közben ugyanis megjelent Mackenzie az ajtóban. – Ha bármikor át akar jelentkezni a rendőrséghez, csak szóljon – súgta még kifelé menet Carsonnak, majd alaposan megrázta az ügynök kezét. – Két repedt borda, hogy irigylem!

Mackenzie jelzésként köhintett, de mivel ez nem használt, közelebb lépett az asztalhoz.

– Uram! Itt vagyunk! – jegyezte meg kissé esetlenül.

Andrews felnézett.

– Igen… Hol is kezdjem? – kérdezte inkább csak magától.

– Megkönnyítem a dolgát – tette Carson a jelvényét az asztalra, és már szedte is elő a revolverét, de ez fél kézzel kissé nehezen ment.

– Nem, Carson ügynök, ez felesleges – állt fel Andrews. – Vegye vissza! Ez parancs! Maga különben is Juneau-ba megy, az ottaniak már nagyon várják, mint Uljanov-szakértőt.

Carson meglepődve nézett az igazgatóra, de azért annyira nem döbbent meg, hogy az orrvérzése is elálljon.

– Maga évekig dolgozott az Uljanovokkal kapcsolatos aktákon, keresve sem találhatnának jobb embert – magyarázta Andrews. – Magát pedig Franklin ügynök várja a hatodikon, ódákat zengett a szakdolgozatáról.

– Látja, mégiscsak jóra fordult minden – jegyezte meg Mackenzie a lift felé menet már odakint a folyosón.

– Nekünk igen, de nem mindenkinek – mondta Carson kissé keserűen, miközben íves mozdulattal hajította a sarki kukába a véres papírtörlőt és bányászta elő az újabb adagot.

– Hajtsa hátra a fejét!

– Amint leülök, meg is teszem – grimaszolt Carson.

Beszálltak a liftbe. Carson nekidőlt a falnak, Mackenzie viszont rosszul viselte a hirtelen rászakadt csendet.

– Szedjük össze a holminkat – javasolta néhány másodperccel később. – Azért néhány dolog hiányozni fog, persze nem az a sok erőszak és vér – tette hozzá gyorsan.

A lift megállt. Mackenzie előresietett.

– A régi szép idők nekem is – dünnyögte Carson –, de most új idők jönnek – aztán hirtelen megállt, körülnézett. – Milyen csend van Newton nélkül – állapította meg, miközben az asztalához lépett. – Paulnak tetszeni fog Alaszkában, mindig is szeretett volna egy kutyaszánt.

Mackenzie úgy érezte, egy hatalmas gombóc van a torkában. Amikor a lift a hatodikra ért, a gombóc kősziklává változott és lecsúszott a gyomrába, eközben a szíve olyan hevesen vert, hogy majd kiugrott a helyéről. Szerényen megrakott dobozával lépett ki a folyosóra, de alig tett meg pár métert, máris beleütközött egy idősebb, meglehetősen jól öltözött férfiba, aki kissé hasonlított az apjára – ezt Mackenzie igen kedvező előjelnek tekintette.