Teodora Dimova

Eltiportak

Fordította:
Kovács Gergely Lajos

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítókép: Damjan Damjanov

© Teodora Dimova, 2026
© Kovács Gergely Lajos, 2026
© Napkút Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6968 75 3

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak,
különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Támogatónk

A fordítás a Nacionalen fond „Kultura”
támogatásával valósult meg.

A kiadvány megjelenését támogatták:

Terézvárosi Bolgár Önkormányzat
Kőbányai Bolgár Önkormányzat
XV. kerületi Bolgár Önkormányzat

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Теодора Димова: Поразените
Сиела, 2019

Az ő emléküknek

„Akkor Jézus azt mondta nekik: Ezen az éjszakán ti mindnyájan megbotránkoztok bennem, mert írva van: »Megverem a pásztort, és szétszélednek a nyáj juhai.«” (Máté Evangéliuma 26:31)

Rajna

A leghidegebb hónap, a legsötétebb éjszaka, a legfagyosabb szél. Rajna denevér módjára csapong fel-alá a szobák között, olykor a falakba ütközve, mintha nem is látná őket. Lesoványodva, fekete karikás szemmel, beesett arccal bolyong a lakásban a februári éjszakában, halvány árnyéka az asszonynak, aki akár csak néhány hónappal ezelőtt volt, nem találja a helyét, odalép egy-egy tárgyhoz, aztán úgy hőköl vissza tőle, mintha égetné. Kinyit egy ablakot, és belefülel a fagyos éjszaka csendjébe, bezúdul a hideg, az asszony még szorosabbra húzza magán az angórasálat, hátralép, sietve becsukja az ablakot, és folytatja eszelős sétáját egyik szobából a másikba, sorra veszi a nappalit, a dolgozót, a hálót, a gyerekszoba mellett elhaladva megáll, és hegyezi a fülét, míg végül ki tudja venni Szia és Teodor nyugodt, egyenletes légzésének hangját, aztán megint az ablakhoz megy, megint kinyitja, és megint megdermed a hidegtől, várva, hogy valami zajt halljon.

Igen, Petko megígérte, hogy amint megtud valamit, üzenetet küld vagy maga jön el, de legalábbis megtalálja a módját, hogy valamiképpen jelt adjon neki. De semmi hír nem jött felőle, s ez még inkább elnyűtte az asszony idegeit.

Ismét a konyhába megy, de hát mit csináljon a konyhában, hosszú gyapjúszoknyája beleakad az asztalt körülvevő székek lábába, feszesre húzza a terítőt, odébb teszi a vázát, megigazítja a kis szentképet, benyit a spájzba, hogy egy pillantást vessen a fehércseresznye-befőttekre, melyek oly megnyugtatóan sorakoznak egymás mellett a polcokon. Minden üveg száján cérnával lekötött fehér papír, úgy áll, mint valami kis szoknyácska. Visszacsukja a spájzajtót, ismét átvág az előszobán, lábujjhegyen, ügyelve rá, hogy csak a fehér padlócsempékre lépjen, a feketékre ne, megint a nappaliban találja magát, tesz egy kört az ablakok körül, még egy kis szenet rak a cserépkályhába, kifogyóban van a szén, spórolniuk kell vele, ő nem tudja, honnan vehetne, a városvégi raktárakból, mondta neki valaki, de hát milyen raktárakból, mégis hogy találja meg őket, ez férfimunka, mindig Nikola intézte a szenet, Nikola intézte a gyerekek tandíját is a német iskolában, meg a cselédlány, Kula fizetését, aki most a pamlagon szunyókál a konyhában. Hogy képes aludni egy ilyen éjszakán, érti egyáltalán ez a Kula, mi történik, vagy lomha esze nem fogja fel, és nem is hiszi egészen? Haza fog jönni, Rajna néném, haza fog jönni, ismételgette Kula, akár valami varázsigét, azon az éjszakán, amikor Nikolát elvitték, október közepe volt, s attól fogva minden rémálomba fordult, amiből Rajna csak akkor szakadt ki, ha még baljósabb, valódi álomba merült. Középtermetű, királynői tartású, karcsú asszony volt, enyhén kreol bőrrel, világosbarna hajjal és dióbarna, kissé gunyoros pillantású szemekkel, melyek minden alkalommal felcsillantak, amikor beszélgetésbe kezdett valakivel. Veleszületett kecsesség és természetes vidámság sugárzott róla. Örült mindennek – az életnek, a levegőnek, az őt körülvevő teremtményeknek. Jelenléte a hétköznapok legapróbb, látszólag jelentéktelen dolgainak is napsugaras bájt kölcsönzött. Nem értem, hogy vagy képes a halból, amit vettél és kisütöttél, ilyen csábító kalandot csinálni, mondogatta lelkesen Nikola, és türelmetlenül lábatlankodott körülötte, repesve várva a közelgő vacsorát. Mindent szépen és takarosan el kellett rendezni ugyanis, csak utána volt szabad leülni az asztalhoz, és az ételhez nyúlni. Előtted valahogy jelentéktelennek érzem magam, Rajna, vallotta be néha elgondolkozva Nikola, az asszony pedig felnevetett, és végighúzta ujjait férje haján. Pedig sokkal okosabb és olvasottabb vagyok nálad, nevetett Nikola is, és megfogta Rajna finom kis kezét. Intelligens és okos – azaz tulajdonképpen lapos és kiszámítható. Ha előhúzok valami ilyen-olyan kis tudásmorzsát a kabátujjamból, mint valami bűvész, mi jelentősége van annak… Az viszont, ahogy te megveszel és kisütsz egy halat, értelmes és létfontosságú, s az én összes tudásom egy lyukas garast sem ér a te haladhoz képest, kis őzikém, suttogta becézőn Nikola, s Rajna szeme aranyban kezdett ragyogni. Az utóbbi időkig az asszony mintha a varázslónő és az ágyas keveréke lett volna, más világból való lény, mely akarata ellenére került az emberek közé, valami túlvilági, mások számára áthatolhatatlan burokba zárva. Mindig volt bizonyos távolság közte és a többi ember között, valami láthatatlan szakadék, mely csábította őket, hogy küzdjék le, egyaránt vonzott férfiakat és nőket, akik vágytak rá, hogy Rajna barátai és bizalmasai lehessenek, s így megfejthessék titkát. Repesett az örömtől, aki meghívást kapott Rajna és Nikola vacsoráira vagy a boljarovói villájuk közelében tartott piknikekre, melyeket végtelen energiával és odaadással szerveztek meg. Házuk egészen az utóbbi időkig hasonló felfogást valló művészetkedvelőkből álló társaságuk középpontja volt, s aki bebocsátást nyert, úgy érezte, a művészetek világának legmagasabb értékeiből részesült. Irodalmi délutánokat rendeztek – ahogy tréfásan nevezték –, melyeken válogatott, szűk baráti körben Nikola felolvasta legújabb regénye nemrég megírt fejezeteit, aztán Rajna könnyű vacsorát szolgált fel, szendvicset és bort, s mindnyájan belemerültek a hallottak megvitatásába, ami rendkívül érdekfeszítő tevékenység volt, és sokszor hajnalig eltartott. Nikola gyakran mondogatta tréfásan, hogy e felolvasások nélkül nem tudna írni, állította, hogy az éjszakákon át tartó viták és magyarázatok révén tapintja ki elképzeléseit, ad hangot intuíciójának, látja hőseit a valóságban, közöttük ülve hallja, ahogy beszélnek, figyeli mozdulataikat, arckifejezéseiket, reakcióikat. Nikola igyekezett a megírtakat hallgatói szemén keresztül látni, faggatta, fárasztó kérdésekkel ostromolta őket, de biztos volt benne, hogy ezek az eszmecserék segítenek, irányt mutatnak neki, s ezek képezték az alapot is, melyen kiépülhettek és kiforrhattak irodalmi körük elvei, amit tréfásan „19-es Körnek” neveztek.

Az asszony ismét, ki tudja, immár hányadszor, átment a hálóból az ebédlőbe, onnan az előszobába, elhaladva a magas, diófa étkezőszekrény mellett, melynek vitrinje mögött üvegfigurák és kristálypoharak sorakoztak, a dívány és a fotelek mellett, melyeket idén nyáron húzatott újra sötétrózsaszín kárpittal. Mintha mindez valaki más életében történt volna – a huzat és a szín kiválasztása, a tárgyalás a kárpitosokkal, akik itt dolgoztak náluk, és néhány nap alatt elkészültek az antik bécsi bútorok áthúzásával, s mindez a nyáron történt, alig öt-hat hónapja, ismételgette magában eszelősen Rajna, amikor még csak kevesen adtak hitelt a szóbeszédnek, hogy Bulgária megszakítja diplomáciai kapcsolatait Németországgal, a Szovjetunió meg maga üzen hadat neki,[1] hogy legyen ürügye átkelni a Dunán, bevonulni az országba, a Balkánra lépni, ami mindig is birodalmi célja volt. Akkor, a nyár folyamán, az esetlegesen bekövetkező szövetséges megszállásról szóló hírek nagyon is valószerűnek tűntek, de egyúttal olyasminek is, ami a sors kiszámíthatatlan szeszélye folytán még mindig elkerülhető. Sokan elhagyták az országot, főleg Svájcba mentek, és Rajnának volt is egy unokanővére, aki boldog házasságban élt ott. Rajna e forró, nyugtalansággal és feszültséggel teli nyár minden egyes napjára emlékezett. Boljarovói villájukban éltek, Szia és Teodor naphosszat az udvaron voltak, hintáztak a Nikola készítette kötélhintán, vagy a szomszéd gyerekekkel csavarogtak, s csak akkor tértek haza kimerülten a játéktól, amikor hallották, hogy anyjuk aggódó hangja hívja őket az utcáról. Nikola a kéziratokon dolgozott a folyóirat számára, vagy új regényén, mely, mint mondta, annak a nemzedéknek a csüggedtségéről szól, amely az Európai Háború[2] után élte ifjúságát. A veszteségek, melyek akkor Bulgáriát érték, mély traumává alakultak, mellyel hőseinek sem ereje, sem bátorsága nem volt megbirkózni. A társadalmi stigmák egyéni tragédiává válnak, így lesz ez a mi nemzedékünkkel is, Rajnám, melynek ifjúságát szintén derékba törte ez a háború, aminek türelmetlenül várjuk a végét. Ami egyszer megtörtént, az így vagy úgy, de feltétlenül megismétlődik, ez az én, hogy is mondjam, felismerésem, ezt szeretném a leginkább sugallni az olvasóimnak.

Boljarovói villájukba gyakran leugrott egy-egy barát Szófiából, hogy kertjük árnyas zöldjében töltse el a forró nyári délutánt. A táncoló kislány szobrával díszített kis szökőkút halk csobogása a hűvösség érzetét keltette. Rajna a lugas melletti márványasztalkára meggyszörpöt és illatos török kávét szolgált fel, melyet frissen őrölt kis kézi rézmozsarában. Az asszony felidézte magában a tunya, szélcsendes délutáni órákat, amikor még a macskák is árnyékba húzódtak a tikkasztó hőség elől. Megvitatták a politikai híreket, találgatták a nagyhatalmak előre nem látható kombinációit, megosztották homályos előérzeteiket a hadi cselekmények kimenetelére vonatkozóan. Az összbenyomás az volt, hogy mindenki dühös a kormányra és a miniszterekre, akik immár képtelenek úrrá lenni a bombázások következményein, nem tudják elhelyezni az evakuált lakosságot, az utcák úgy maradtak felszántva vagy éppen romoktól betemetve, az ellátás káoszba süllyedt, büntetlenül burjánzott a feketepiac, az árak elszabadultak, a csendőrség nem bírt a partizánokkal, akik egyre-másra támadtak meg hegyi juhgazdaságokat, katonai raktárakat, vonatokat, büntetlenül gyilkoltak meg polgármestereket, adószedőket, csőszöket, vadőröket, s egyre gátlástalanabbul zaklatták a békés lakosságot.

Rajna gondolatban minduntalan visszatért egy augusztus végi napra. Nikolával a szófiai vonatot várták a boljarovói állomáson. Késett a szerelvény, több mint fél órát kellett a peronon vesztegelniük az elviselhetetlen hőségben. És Rajna elképzelte, ahogy felszállnak a vonatra, és útnak indulnak – de nem a negyven percre lévő Szófiába, hanem Genfbe, az unokanővéréhez, Lorához. Elképzelte, hogy egy faládikóba gyűjtötte minden ékszerét, ami édesanyjától maradt rá, és amit Nikolától kapott az évek folyamán – a gyémántgyűrűt, az aranykarkötőket, a gyöngyöket, a borostyánokat. Felmondták a folyóirat számára bérelt irodát, magukhoz vették az értékpapírjaikat, hátrahagyták otthonukat, benne kedvenc tárgyaikkal és bútoraikkal, festményeikkel, könyveikkel, a zongorával, ruháikat néhány bőröndbe zsúfolták, és most Sziával Teodorral együtt felszállnak a genfi vonatra, hogy új életet kezdjenek, egyelőre homályos és ismeretlen életet, de távol a megnevezhetetlen veszélytől, mely itt leselkedik rájuk. Aztán befutott a vonat, felszálltak, maguk voltak a fülkében, Nikola kinyitotta az ablakot, s a forró szellővel együtt betört az égett gépolaj szaga, mellyel a fatraverzeket megkenték. És Rajna egyszer csak könnyekben tört ki, hangtalanul zokogott, mintha épp az imént szerzett volna tudomást valamiről, ami tragikus és elkerülhetetlen. Miért sírsz, Rajnám, kérdezte Nikola, odaült mellé, és gyengéden átölelte. Leírhatatlan, feszengéssel vegyes aggodalmat érzett, mikor feleségét sírni látta, mikor a dióbarna szemek majdnem sárgára világosodtak, szemhéjuk kivörösödött, s Rajna még inkább őzsutára hasonlított, melyet valami láthatatlan fenyegetés üldöz. Nikola, tűnjünk el innen, menjünk el, éljünk valahol máshol. Hogy érted ezt, kérdezte Nikola, elképedésében kissé elhúzódva, hogy jobban lássa az arcát. Sztálin megparancsolta valami marsallnak, a nevét elfelejtettem, hogy készítsen elő valami ezredet Bulgária megszállására. Elrendelte, hogy fegyverrel harcoljanak mindenki ellen, aki nem osztja a bolsevik forradalom eszméit. Ha Lorához megyünk Svájcba, ő majd segít, míg a saját lábunkra állunk. Ő és Vincent annyira együttéreznek velünk, olyan kedvesek, és Lora minden levelében nógat, hogy menjünk már. Átengednek nekünk egy szobát az első időkre, aztán majd saját lakást bérlünk. Én dolgozhatok nevelőnőként vagy akármiként, te meg majd írsz és fordítasz. De akár fizikai munkát is végezhetünk, Nikola, te tudod, hogy semmilyen munka nem szégyen.

Nikola csak nézte, végtelen döbbenettel a szemében, s mintha megnémult volna.

Mindenki ezt csinálja, Nikola, mindenki elhagyja Bulgáriát, folytatta Rajna egyre nagyobb meggyőződéssel. Diplomata barátaink finoman célozgatnak rá, nekik olyan értesüléseik vannak, amikhez mi nem férhetünk hozzá, belső, bizalmas, diplomáciai értesüléseik. A nagyiparosok már rég svájci bankszámlát nyitottak, a dohánykereskedők tömegével indultak meg Szalonikibe, ahonnan továbbmennek nyugatra. Asszonybeszéd, Rajna, szakította félbe élesen Nikola. Te értelmes, intelligens nő vagy, gondolkozz józanul, mitől kellene félnünk, a diplomaták mégiscsak politikusok, az iparosok meg pénzeszsákok, mi csupán egyszerű értelmiségiek vagyunk. Igaz, van egy kis öröklött földecskénk, aminek révén kényelmesen élhetünk, de én mégiscsak író vagyok, a könyveimet veszik és olvassák. Hát tettem vagy írtam én valami rosszat, ártottam valakinek? Szeretem a munkámat, a folyóiratomnak több ezer olvasója van, itt szereztem nevet magamnak kitartó munkával, hogy hagyhatnám itt mindezt? És hogy írjak regényeket idegen országban? Idegen nyelven? Tudod te egyáltalán, mit beszélsz? Hiszen magam láttam az orosz emigráns írókat, ahogy a Művészetek Háza előtt románcokat énekelnek, aztán körbejárnak a kalapjukkal alamizsnát koldulni! Azt akarod, hogy belőlem is ez legyen? És egyáltalán miért látod ilyen apokaliptikusnak a jövőt? Mégis mit tehetnének velem, egy íróval és kiadóval? Hallgatsz, Rajna? Nem válaszolsz? Kijelented, hogy el kell hagynunk Bulgáriát, ráadásul ilyen – hogy is mondjam – kategorikusan, ellentmondást nem tűrőn, aztán egyetlen árva érvvel sem tudsz előállni, hogy miért. Mert állítólag mindenki ezt csinálja?! Nevetséges! Tolvaj vagyok én, gyilkos vagyok én, hogy félnem kelljen? Miért gondolod, hogy az új hatalom, mely minden valószínűség szerint el fog jönni, majd börtönbe küld, mint valami bűnözőt? Vagy hogy elvehetik a villánkat, a lakásunkat? Hiszen a saját pénzünkből vettük, a mi tulajdonunk! De még ha mindent el is vesznek, a kezemet és a tollamat csak nem veszik el, azokkal pedig újra talpra állok. Kemény dió vagyok én, Rajna, tudod jól, én nem ijedek meg semmitől. Te tudod, honnan indultam, és mit éltem át. Egyetemista koromban marhavagonokban aludtam a pályaudvaron, mert a szüleim nem mindig tudtak pénzt küldeni lakbérre. Naponta egyszer ettem, kenyeret és sót, folyton éhes voltam. A cipőmet a csupasz lábamra húztam fel, mert nem volt harisnyám, cipőpasztával rajzoltam ki. Egy ilyen embernek, mint én, mit tudnának ártani? Most sem ijedek meg, most sincs mitől félnem.

Bocsáss meg, Nikola, kissé megviseltek az idegeim, felelte Rajna, különösen, ahogy elképzelem, hogy most majd leszállunk a felperzselt szófiai pályaudvaron, elindulunk a bombák szántotta utcán, és biztos megint látok majd egy újabb ismerős házat leégve, összedőlve. Rajna néhány szalvétába csomagolt kockacukrot vett elő a retiküljéből, az egyikre kiszámolt húsz cseppet egy valeriános üvegcséből, a szájába vette, és szopogatni kezdte a nyugtató tinktúrát. A cseppek úgy hatottak, mint valami varázsszer: arca egyszerre kisimult, hangja kitisztult, és dallamosan mesélni kezdte, hogy a reggeli sétája során Boljarovóban látta, ahogy egy német csapat megindul az országúton Szófia felé, harmonikaszóra, mind vidám, tiszta, frissen borotvált, s ő megérezte, hogy a nyár visszavonhatatlanul elmúlt, érezni lehetett a lehullott leveleken, a hervadásnak indult növényeken. A nyártól elválni olyan, mintha élő embertől vennénk búcsút, egészen személyes érzés. Rajna akkor, úgymond, megértette, hogy valami örökre véget ért a számukra. Nehéz szavakba öntenie, de tudja, hogy csak akkor menekülhetnek meg a rossztól, ha eltűnnek innen, ha itt hagyják ezt az országot. Életük már soha többé nem lesz ugyanolyan. Egész lelkével, teljes szívével kéri Nikolát, higgyen neki.

E fagyos februári éjszakán, miközben Petko jövetelére várt, Rajna ki tudja, immár hányadszor idézte fel magában ezt a beszélgetést a vonaton. Átkozta magát engedékenységéért. Meg kellett volna bíznia kristálytiszta intuíciójában, toporzékolnia, akár fenyegetőznie is! De ő beletörődött férje makacsságába, fejet hajtott akarata előtt. Most, ahogy szobáról szobára bolyongott, fülelve, hátha meghallja Petko lépteit a lépcsőn, Rajna fülében ott visszhangzott a vonat egyenletes, monoton zakatolása azon a forró augusztusi délutánon, érezte a sínek szagát, a faülések ringatását, nyitva volt a fülke ablaka, forró levegő áramlott be rajta, gyengéden összeborzolva az asszony sötétszőke haját. Valamelyik közeli faluból való parasztasszony lépett a fülkébe, kezében aludttejes üvegekkel teli kosár – bizonyára szófiai vásárlóinak viszi. Kíváncsian méregette Rajnát, akinek arcán még ott voltak a könnyek nyomai, szemhéja még mindig vörös volt. Ugyan mi sírnivalója lehet egy ilyen szép ruhás úriasszonynak – ült ki nyílt arcára a csodálkozás, aztán nyilván azt mondta magában – úri szeszély!, s az ülés alá rejtette gyapjúharisnyás, fekete sárcipős lábát. Rajna is mintha felriadt volna, selyemzsebkendőt vett elő, felitatta a könnyeit, kifújta az orrát, szánnivalóan a férjére mosolygott, mintha bocsánatát kérné, hogy így kitört belőle az aggodalom és a félelem, és kibámult az ablakon. Magas nyárfák mellett haladtak el, leveleik közt már látni lehetett az első megsárgult fürtöket, még egy-két hét, s a nyár csüggedten visszavonul az ősz elől, a fű megfakul, az esték észrevétlenül hűvössé válnak. Egy pillanat elég volt, hogy Rajna megértse, nincs értelme tovább vitatkoznia Nikolával, mert amit férje helyesnek tart, annak vastörvénynek kell lennie az ő számára is. Neki nincs joga másképp gondolkodni, mint Nikola, ez engedetlenség lenne részéről, lázadás, a szerelem és a család megtagadása. Nikolával vitatkozni szinte soha nem volt értelme, férje azt várta tőle, hogy zokszó nélkül vesse alá magát akaratának – Rajna erről többször is meggyőződhetett, ahogy Nikola iránta való szerelméről, az őket összefűző melegségről és barátságról is. Igyekezett kerülni a civakodást, mert az mindig az ő feltétel nélküli kapitulációjával végződött, és sajnálkozásával, hogy egyáltalán belement. Rajna hagyta, hogy Nikola ráerőltesse az akaratát, s azon volt, hogy ez ne kezdje ki férje iránti szerelmét, ne érezze magát túlságosan elnyomottnak. Mindig meggyónta ezen igen nagy vétkét Mina atyának, aggasztotta, hogy különböző formákban minduntalan elköveti. Bizonyára szörnyen kicsinyes ember vagyok, atyám, kicsinyes és hálátlan, mondogatta, az atya pedig – vele egyidős, nagy műveltségű pap, docens a teológiai fakultáson, ahol homiletikát oktatott – mindannyiszor higgadtan azt tanácsolta, beszéljen a férjével, amikor nincs feldúlt állapotban, szelíden és barátságosan magyarázza meg neki aggodalmait, ossza meg vele őket, bízva a megértésében. Természetesen nem szabad haragudnia a férjére, de az sem jó, ha vakon követi az akaratát, s közben elnyomottnak, megtörtnek érzi magát, mert egy kereszténynek egész embernek kell lennie, aki a megváltás útjának szenteli magát, s ebben van az ereje, beszélt a lelkére Mina atya, és sikerült is eloszlatnia az aggodalmat, mely néhanapján rátört. Rajna most szórakozottan bámulta a karcsú nyárfákat a vasút mentén, s arra gondolt, a tehetetlenség és lappangó harag ezen újabb kitöréséről is be kell majd számolnia az atyának. Nem tudok úrrá lenni gyengeségemen, férjem iránti haragomon, mely megkeseríti az életemet, nem vagyok képes elfogadni, hogy zúgolódás nélkül alá kell vetnem magam neki – ellenkezőleg: úgy érzem, az efféle alárendelődés lenne bűn, s ebben a konkrét esetben biztos, abszolút biztos vagyok benne, hogy el kell hagynunk Bulgáriát, ahogy majdnem mindenki más is teszi, mert itt nagy bajok várnak ránk, tudom, érzem a szívemmel, az anya ösztönével, akinek gyermekeit veszély fenyegeti. Rajna tudta, maga Mina atya is teljes mértékben egyetértene a szándékával, hogy elhagyja az országot. Bizonyára ő is ezt tenné, ha nem mondana ellent papi méltóságának, egy pap ugyanis minden körülmények között felel a rábízott nyájért. Mina atya nem kevésbé aggódott, mint ő, a boljarovói plébánián minden héten előadást tartott, amiben részletesen beszélt a bolsevik veszélyről, mely különösen az egyházat és a hitet fenyegeti, s állításait papok által elszenvedett üldöztetésekről szóló tényekkel támasztotta alá, melyek annyira embertelenül és elfogadhatatlanul hangzottak, hogy sokan hinni se akarták. Igen, holnap mindenképp felkeresem az atyát, gondolta Rajna, egyenest az otthonában, és a tanácsát kérem. Váratlanul kinyílt a fülke ajtaja, egy vak ember állt meg benne, s egy népszerű slágert kezdett játszani szájharmonikán. Nikola pénzt húzott elő felöltője zsebéből, s a férfi nyakában függő fémpohárkába csúsztatta, hangosan csörrentek az érmék, Isten áldja meg, mormolta a vak, becsukta az ajtót, és ment tovább a következő fülke felé, ugyanazt a dallamot fújva. Tulajdonképpen, törte meg váratlanul Nikola az ismét beállt bágyadt csendet, melyben csupán a vonat ütemes, hipnotikus zakatolása hallatszott, ha nagyon ragaszkodsz hozzá, Rajna, te elmehetsz Lorához Svájcba a gyerekekkel. Rajna hitetlenkedve nézett rá ártatlan diószín szemével, az aludttejes parasztasszony pedig fürkésző tekintetet vetett felé. Tudod, hogy erre nem lennék képes, Nikola, felelte Rajna minden habozás nélkül, anélkül, hogy akár csak elgondolkodott volna rajta, nem tudnálak itt hagyni, és csak a gyerekekkel elmenni. S e szavak e fagyos éjszakán, amikor időről időre kinyitotta az ablakot, hogy belefüleljen a jeges csendbe, még mindig ott visszhangzottak a tudatában. Számára ő, Nikola, Szia és Teodor egy egészet alkottak. Az egészet pedig nem lehet megbontani. Nem lehet az egyiket sorsára hagyni, hogy a többi megmeneküljön.

Az utolsó szó végső soron az övé volt.

És most, majdnem négy hónappal később Rajna ugyanazokat a szobákat rótta, az előszobából a konyhába, a konyhából a hálóba, a gyerekek szobája előtt megállt és hallgatózott, alszanak-e, nem mert benyitni, nehogy felébressze őket. Vagy talán attól félt, hogy ébren, összekuporodva, visszafojtott lélegzettel, a fagyos januári éjszaka zajait, a szél zúgását, az ablakok baljós nyikorgását fülelve találja őket. Küzdött a rátörő vággyal, hogy bemenjen hozzájuk, felébressze és átölelje őket, azt mondja nekik – gyertek hozzám, legyünk együtt hármasban, imádkozzunk apátokért. Szeretett volna bemenni, és így szólni: – Teodor, Szia, ébredjetek, mert emlékeznetek kell erre az éjszakára, nem szabad elfelejtenetek, ezen az éjszakán ölik meg apátokat.

Rajna reszketve állt a gyerekszoba előtt, ujjait egymásba fűzte, az ízületek elfehéredtek a szorítástól. Ugyanaznap késő délután a rádióban beolvasták minden elítélt nevét. Három név, születési hely, foglalkozás. Nevek, nevek, nevek, az idő megállt. Nem mozdult. A rádióbemondó pedig csak olvasott és olvasott szünet nélkül. Rajnával forgott a világ a feszültségtől. Egyetlen hónap, s a valóság lassan kezdett eltorzulni és felülmúlni legrosszabb rémálmait. Egyetlen hónap, és félelmei kezdtek ártatlan képzelgésnek tűnni ahhoz képest, ami az országban történt. Az ukrán ezred, melyről Rajna augusztus végén hallott, de nem jegyezte meg a részleteket, átkelt a Dunán, és az ország belseje felé vette az irányt. A bolgár hatóságok nemhogy ellenállást nem tanúsítottak, hanem helyenként ünnepélyes fogadtatásban részesítették őket, közölte a rádióbemondó, érezhetően fékezve hangja remegését. Egy alezredest már ki is neveztek miniszterelnöknek. És most, kedves hallgatók, hallgassák meg a bolgár néphez címzett kiáltványát. Rajna a rádiókészülék előtt állt a nappaliban, és közömbösen hallgatta. Hallotta már korábban is az új miniszterelnök nevét, aki fáradt, nőies hangon olvasni kezdett, ismételgetve, hogy az új kormány megmenti Bulgáriát a katasztrófától és pusztulástól. Felsorolta az új kabinet minisztereit. Néhány név ismerős volt, de a többségük nem. Később az egész nap folyamán a rádió időnként megismételte a kiáltványt. Az addigi kormányt leváltották, de nem közölték sem azt, hogy miért, sem azt, hogy hogyan. A bemondó folytatta: a partizánok tömegével jönnek elő a hegyekből. A lakosság egyes helyeken kenyérrel és sóval fogadja őket. Az embereknek kettős örömben van részük – előbb a szovjet katonákat köszönthették, most a partizánokat is. Virágokat tűztek rájuk, skandálták, hogy „halál a fasizmusra” – itt a bemondó mintha alig tudta volna visszatartani a könnyeit. Miután már ki tudja, hányadszor hallgatta végig a kiáltványt, Rajna elment hazulról, s a főutcán a boljarovói járási hivatal felé vette az irányt, hogy személyesen győződjön meg az össznépi örömről, amiről a Rádió Szófia szünet nélkül beszélt. Napos, de kissé hűvös, tipikus őszi szombat reggel volt, Rajna didergett kissé, nyakába vetette a sötétszürke angórasálat, melyet csak úgy futólag kapott fel induláskor, a biztonság kedvéért. A csendes szeptemberi reggelen csak itt-ott mutatkozott időnként egy-egy ember. A járási hivatal előtt két hatalmas vörös zászló lengedezett magas rúdra felhúzva. Az étterem falait plakátok borították. Néhány vörös karszalagos katona őgyelgett fel-alá a főtéren. A hivatal elé kihelyezték a söröző egyik asztalát, s egy férfi arra felállva beszélt valamit magasba emelt ököllel néhány asszony előtt, akik a frissen fejt tejet hozták be a tejüzembe, s most az üres vödrökkel hazafelé tartottak. De a beszéd láthatóan nekik is szólt, nem csak a katonáknak, s az asszonyok értetlenül néztek össze, üres cinkezett vödreiket zörgetve. Rajna úgy döntött, legjobb lesz, ha hazamegy, és várja, hogy Nikola jelentkezzen, aki az előző éjszakán Szófiában aludt. Már éppen indult volna, amikor bekapcsolt a községi rádióállomás, s a hangosbemondóból ismét felhangzott a Rádió Szófia ünnepélyes fatalizmussal teli hangja. Most azt közölte, hogy a hazafias beállítottságú tiszti kar is csatlakozott a nép ügyéhez. A kaszárnyákban és a katonai egységeknél vörös zászlókat emelnek a magasba, és szovjet indulókat énekelnek. Kezdtek kiszállingózni az emberek Boljarovo főutcájára, talán a rádió mennydörgő hangja vonzotta őket. Egyesek vörös szegfűvel vagy rózsával a kezükben igyekeztek minél hamarabb a térre érni. Sietve érkezett néhány fiatal fiú és lány, menetük élén vörös zászlót lengettek. Rajna agyán átfutott a gondolat, hogy honnan szerezhették ilyen gyorsan azt a vörös zászlót, bizonyára már azelőtt is megvolt nekik. Autó haladt el az utcán, letekert ablakaiban szintén vörös rongydarabok látszottak. Le a nép ellenségeivel, hallatszott a sofőr és utasainak kiáltozása zavaros kórusban. Ők is a hivatal előtti térre igyekeztek, ahonnan Rajna hazafelé tartott. Látott szembejönni néhány embert ugyanolyan felemelt ököllel, mint az a fickó a sörözőből való asztalon. Nyitott karosszériás teherautó jelent meg, melyen húsz-egynéhány férfi állt simléderes sapkában, szintén felemelt ököllel, mellükön töltényöv, vállukon karabély, s azt ordítozták: hurrá, éljen a néphatalom, halál a nép árulóira, halál, halál, halál. Rajna már hosszú, szapora léptekkel haladt, minél hamarabb haza akart érni, hogy elrejtőzhessen a fenyegetően felemelt öklök és a mindenfelől hallatszó rekedtes kiáltások elől.

Csak késő délután tudott beszélni Nikolával. Férje azt mondta, Szófia utcáin délig nyugodt és normális volt a forgalom. Csak itt-ott lehetett kisebb, vörös karszalagos, felfegyverzett civilekből álló csoportokat látni, melyek körül néhány kíváncsi járókelő őgyelgett. Később aztán özönleni kezdtek az emberek, élükön egy vezetővel, aki valami jelszót ordított, ők meg teli torokból ismételték utána. Dél körül a Tiszti Klub előtti kis park megtelt emberrel, azt beszélték, tömeggyűlés lesz valahol. Megjelent egy csoport fiatal munkásruhában, vörös csillagos kitűzővel, ki doronggal, ki fejszével, ki egyszerű bottal a kezében, arrogánsan viselkedtek, mindent elkövettek, hogy felhívják magukra a figyelmet. Amikor már mindenki őket nézte, egyszer csak futva megindultak a Felszabadító cár útján, s mikor odaértek, ahol a Rakovszki utca keresztezi, megálltak a német vasút irodái előtt, és nekiláttak bezúzni a vitrineket dorongjaikkal, fejszéikkel és botjaikkal. Aztán az emberáradat a szovjet követség felé vette az irányt. Maga a belügyminiszter tartott beszédet, elvileg az új, Hazafias Front-kormány nevében, de kizárólag a saját pártját emlegette, mely teljesen felkészített kádereket bocsátott rendelkezésére a rábízott hivatalhoz. Megkeresik, úgymond, és szigorúan megbüntetik „a katasztrófa felelőseit”. Felfegyverzik a népi felszabadító felkelő hadsereget, mely egymaga fog elbánni a népnyúzókkal. Ezek iránt semmiféle irgalmat sem szabad mutatni. Ő, a belügyminiszter, csupán annyit kér a néptől, hogy mutasson rá azokra, akik csúfot űztek a bolgár népből, s annak titkos vagy nyílt ellenségei. Mindeközben a palota előtt diadalívet ácsoltak, s Sztálin portréjával és virágokkal díszítették fel. Amerikai terepjárókból és teherautókból álló menet haladt át lassan az ív alatt, élén egy csillogó Packarddal. Az éttermek és kávézók tele voltak kiéhezett szovjet katonákkal. Vörös sapkás emberek járták az utcákat. A Sasos Híd kereszteződésénél telt keblű orosz nő állt csizmában, géppisztollyal a vállán, és irányította a forgalmat. El tudod ezt képzelni, Rajna, nevetett Nikola, s pontosan ebben a pillanatban szakadozni kezdett a vonal, recsegés hallatszott a telefonkagylóban, és Rajna már csak annyit tudott kivenni, hogy Nikola holnap eljön érte és a gyerekekért.

A következő két hét folyamán Rajnát és Nikolát beszippantotta az események és hírek vihara, melyek között eleinte nem tudták kiismerni magukat, megkülönböztetni az igazságot az alaptalan szóbeszédtől. A városok és falvak legelőkelőbb és leggazdagabb házaiban szovjet helyőrségeket szállásoltak el, melyek együttműködtek a kommunisták helyi szervezeteivel, és elkobozták az élelmet. A partizánok, akiket egészen a legutóbbi időkig a rendőrség államellenes tevékenységért üldözött, most lejöttek a hegyekből, és vezető pozíciókat foglaltak el a Hazafias Front helyi bizottságaiban, melyeket egy központból irányítottak. A járási elöljárókat újakra cserélték. Belső parancs került kiadásra, mely eltörölte a megyei és járási vezetők számára előírt végzettségi és szolgálati időbeli feltételeket. Már az új hatalom első óráiban elbocsátottak a belügyminisztériumból több mint háromezer embert, s helyükbe a Hazafias Fronthoz lojális hivatalnokokat neveztek ki. A rendőrséget átkeresztelték népi milíciára, kegyelmet kapott politikai és köztörvényes bűnözőkkel, partizánokkal és ifjúmunkásokkal töltötték fel, s az egyenruháját is lecserélték. Nikola és Rajna a saját szemükkel látták, hogy nem tudni, hogyan, de majdnem minden bérházon és állami épületen vörös zászlók jelentek meg. Az embereket kényszerítették, hogy a Vörös Hadsereget éltető több órás tömeggyűléseken vegyenek részt. Politikai agitátorok kezdtek sündörögni a lakosság között, és győzködték őket, hogy menjenek el a néphatalom mellett kiálló, majdnem mindennapos demonstrációkra. Ha valaki nem ment el, mindig találtak egy szomszédot, aki jelentette ezt, s az illetőt rögtön a nép ellenségévé nyilvánították. Rajna belül meg volt rémülve, de kifelé igyekezett úgy tenni, mintha annak, ami odakint történik, hozzájuk semmi köze sem lenne. Nikola elvesztette megszokott derűjét, már nem lengte körül a gondtalanság és könnyedség érzése, mely addig annyira jellemző volt rá, szeme alatt fekete karikák jelentek meg, a folyóiratot még kiadta változatlan formában, de tisztában volt vele, hogy ez már nem tarthat sokáig. Döbbenetes szóbeszédek kaptak lábra eltűnt emberekről, tömeges kivégzésekről, embertelen kínzásokról. A népi milícián belül valamiféle rohamosztagok alakultak, melyeket belső vagy végrehajtó hármasoknak is neveztek, s melyeket személyesen a belügyminiszter látott el nagy mennyiségű fegyverrel az állami raktárakból, hogy a néphatalom elbánhasson a fasisztaszimpatizáns és reakciós elemekkel. Rajna és Nikola ismeretségi körében lassan szinte mindenkiről kiderült, hogy fasisztaszimpatizáns és reakciós elem. Egy reggel arra ébredtek, hogy Mina atya kerítésére valaki vörös festékkel odapingálta: „fasiszta Jézus”. Kjusztendilben, ahonnan Kula származott, letartóztatták a járási elöljárót, és két lóhoz kötve kettétépték. Ez teljességgel lehetetlen, nevetett Nikola, amikor Rajna egy este elmesélte neki, halkan, nehogy a gyerekek meghallják. Egy Targoviste környéki faluban pedig, folytatta Rajna még mindig suttogva, oda való annak a tejesasszonynak a férje, aki az üveg tejünket hozza minden reggel, letartóztattak vagy ötven embert, bezárták őket a helyi iskolába, aztán éjjel előhívtak közülük nyolcat – köztük az ügyvédet, a papot, az orvost, egy tartalékos ezredest, a tanítót –, felkergették őket egy teherautóra, elvitték egy elhagyatott helyre, spárgával a nyakukba kötöttek egy-egy világító zseblámpát, és rájuk parancsoltak, hogy induljanak el a sötét éjszakában, ők persze estek-keltek, összezúzták magukat a köveken, holdtalan éjjel volt, semmit sem lehetett látni. A pribékek meg lövöldözni kezdtek a zseblámpák mozgó, ugráló fényeire. Azzal szórakoztak, hogy ki tud többet eltalálni. Vitatkoztak, nevetgéltek, fogadásokat kötöttek, közben meg-meghúzták a pálinkásüveget, amit az egyikük magával hozott. Hagyj nekem békét a tejesasszony ízléstelen kitalációival, szakította félbe nyersen és komoran Nikola. Megőrjítesz a dajkameséiddel, tette hozzá még élesebben és gorombábban, és bevágta maga mögött a háló ajtaját, aztán a bejárati ajtót is, és elment, köszönés nélkül, meg se mondva, hová. Rajna sírva fakadt, aztán eszébe jutott, hogy ki kéne mennie az erkélyre, hogy legalább lássa, milyen irányba indult el a férje az utcán, onnan figyelte gyors, energikus lépteit, és még keservesebben sírt. Két óra múlva Nikola hazajött, felesége némán nézett rá, jártam egyet, Rajna, jártam egyet az utcákon, és találkoztam egy ismerősömmel, ő mutatta meg ezt a cikket, olvasd el, mondta Nikola halk, egészen rekedt hangon. Rajna félénken átvette az újságot.

Itt van, ezt olvasd, mutatott rá Nikola egy bekezdésre, olvasd fel hangosan, és Rajna olvasni kezdett, lassan, szinte szótagolva, mintha elvesztette volna a képességét, hogy egymás után fűzze a betűket: „Pénzen kapható újságírók, festők, írók, irodalomkritikusok, akik jó pénzért eladták magukat a nép ellenségeinek, bujtogatták a gyilkosokat, dicsőítették véres tetteiket, és minden lehetséges módon ócsárolták a nép ügyének harcosait. A nép nem felejtette el írásaikat, jól tudja, kik ők, és hol vannak. Hiába is próbálnak elrejtőzni ezek az urak. A nép el fogja ítélni őket mint szellemi felbujtókat és gyilkosokat, mint árulókat és a nép ellenségeit.” A másik szobából odahallatszott Szia és Teodor sikítozása, akik megint összevesztek Teodor egyik ólomkatonáján. Szia szerette eldugni ezeket a katonákat, aztán nem elárulni Teodornak, hová tette őket, a fiúnak magának kellett megtalálnia, Szia remekül szórakozott, jót nevetett a saját csínyén, míg végül kapott egy rúgást a bokájára, akkor aztán áthatóan sikoltozni kezdett, hogy anyja előtt megjátszhassa az áldozatot, és kimentsék bátyja kezei közül. Most azonban Rajna és Nikola kővé dermedve ültek, és meg sem hallották a feldúlt Szia sírását. A kislány berontott a szobájukba, de ahogy megpillantotta őket, abbahagyta a sírást. Értetlenül nézett egyikről a másikra, aztán odament az apjához, és átölelte. Nikola felkapta, a térdére ültette, és úgy lovagoltatta. Hogy csinálnak a lovak, Szijka, kérdezte tőle, és a választ meg se várva még erősebben kezdte rázni, ügetést imitálva, és utánozva az ütemesen csattogó paták hangját. De ki tudja, miért, ez a halovány kis évődés cseppet sem volt Szia kedvére, a kislány sietve lecsusszant apja térdéről, és kiment a szobából.

Nikola minden reggel benézett az írók kávéházába, mert egyedül ott tudott többé-kevésbé megbízható értesüléseket szerezni. Minden elmúlt nappal egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy annak, amit a rádióban mondanak és az újsütetű hivatalos kiadványokban írnak, semmi köze a valósághoz. Azt beszélték, a kávéházba minden nap betér két idegen férfi bőrkabátban és simléderes sapkában, nem beszélgetnek egymás közt, csak mogorván vizslatják a vendégeket, s ha valami figyelemre méltóbb figura érkezik, összenéznek, és alig láthatóan biccentenek. Titkosügynökökre, vagy éppen fejvadászokra emlékeztetnek, azt a nyomasztó érzést keltik, hogy a látogatók valamiben, valaki előtt bűnösök. Keringett egy pletyka egy Moszkvából küldött titkos táviratról, mely a fasiszta értelmiség likvidálására szólított fel, állítólag már kész is volt a lista, melyen rajta volt mindenki, aki a kulturális delegáció tagjaként 1940-ben Németországban járt, mindnyájukat azzal vádolták, hogy fasisztapárti elemek és a néphatalom ellenségei. De ez csak pletyka, ugye, kérdezte elkerekedett szemmel Rajna. Hiszen voltatok ott vagy harmincan, írók, festők, színészek. Persze hogy csak pletyka. Tudod, milyen a bolgár, akkor van igazán elemében, ha pletykálkodhat, felelte Nikola. És különben is, hogy lehet, hogy az a moszkvai távirat titkos, és mégis mind hallottunk róla, és egész Szófia tudja, kik vannak a listán, és mi csak ülünk és várjuk, hogy letartóztassanak, tette hozzá meggyőzően, s ez a vitathatatlan érv egész nap ott visszhangzott Rajna tudatában. De minél többet gondolt a baljós szóbeszédre, annál igazabbnak tűnt a szemében. Letartóztatták a legnépszerűbb fővárosi napilap főszerkesztőjét, s másnap felakasztva találták a cellájában. Az Írószövetségből huszonkilenc tagot kizártak, mert „a fasiszta hatalom kiszolgálói” voltak, a festők társaságát tizenhárom tagtól „tisztították meg”, hét színészt pedig „fasiszta eszmék propagálásáért” tettek ki. Másnap a tejesasszony egy újabb történetet hozott, melyet ezúttal egy másik, a Vraca megyei Csiren faluba való rokonától hallott. Volt a faluban egy fogadó, mely egyszerre szolgált ivóként és kisboltként. A fogadós, Dobri bátya teljes mértékben rászolgált a nevére,[3] jótét lélek volt, mindenki szerette. Szovjet helyőrség érkezett a faluba, a katonákat a házakban szállásolták el, a parancsnokság a fogadóba vette be magát. Dobri bátyának felesége és lánya volt, az oroszok tivornyázni kezdtek, ettek-ittak, aztán az éjszaka közepén odakötözték Dobri bátyát egy cölöphöz odakint, és hozzáláttak, hogy meggyalázzák a két nőt, egymást váltva, egész éjszakán át. Virradóra a banda eltűnt. Az asszony eloldozta Dobrit, aztán egy szó nélkül felment az emeletre, és bezárkózott az egyik szobába. Mérget vett be. Dobri bátya holtan talált rá az ágyban. Nem sokra rá ő is felakasztotta magát. A lányuk világgá futott, senki sem tudja, hová lett, szép tizenhat éves kislány volt. Rajnának a lélegzete is elállt, ahogy a tejesasszony suttogását hallgatta a hideg lépcsőházban az ajtó előtt, szemét elöntötte a könny, nem tudott uralkodni magán, kis híján elfelejtette elvenni a tejet, és átadni a kis csomag gyerekruhát, tessék, Teodor és Szia már kinőtték, kimostam és kivasaltam, buzgólkodott Rajna. És hogy hívják azt a kislányt? Milyen kislányt, kérdezett vissza a tejesasszony, zavarban a bőkezű, legjobbkor jött ajándéktól. Azt, aki világgá ment, és senki sem tudja, hol van, Dobri bátya tizenhat éves lányát, suttogta Rajna, és erősen szorongatta a tejesasszony kezét. Miért, csak nem ismered? Nem ismerem, meg akarom említeni az imáimban. Nem tudom, Rajna néném, felelte a tejesasszony, és elindult lefelé. Sokáig élj, Rajna néném, az Úr adjon neked egészséget, holnap is eljöjjek? Igen, persze, gyere, ahogy mindig. Rajna nem merte elmesélni a történetet Nikolának, mert félt, hogy megint dühbe gurul, a nevét sem tudta meg a lánynak, akinek sorsa a tudatára telepedett, képek, jelenetek, mondatok kavarogtak a fejében, menekülni akart előlük, de egyre utolérték, csak azt remélem, hogy nem volt olyan szörnyű, mint amilyennek elképzelem, bár ne lett volna az, mondogatta magában Rajna, de képtelen volt megnyugodni.

A névtelen veszély, melytől már régóta tartott, lassan egyre szorosabbra zárta a gyűrűt, kiszívta a színt az arcából, feszessé tette a vonásait, ajka szokatlanul keskeny volt, és folyton valami meghatározhatatlan grimaszra húzódott, melyben egyszerre volt harag, megvetés és félelem. Igyekezett nem gondolni a történetekre, melyek akaratlanul is a fülébe jutottak, esténként lefekvés előtt buzgón imádkozott, nappal a zsoltárokat olvasta, és magában mondogatta közülük azokat, amelyeket kívülről tudott. Napról napra erősödött benne az aggodalom, de mindent megtett, hogy ne mutassa Nikola és a gyerekek előtt. Nikola a maga részéről önmagába zárkózott, láthatóan nem akarta megvitatni Rajnával mindazt, ami körülöttük történik, mintha személyében felelősnek és hibásnak érezné magát érte, inkább kicsinyelte és ideiglenesnek állította be, ami után minden ismét úgy megy majd, mint régen, minden a helyére kerül. Esténként mindnyájan az asztal köré gyűltek, és nagyon igyekeztek fesztelenül viselkedni, már-már gyanúsan nyugodtak voltak. Teodor és Szia a gyerekek vele született ösztönével megérezték, hogy már semmi sem olyan, mint volt, de ezt az érzést sem apjukkal, sem anyjukkal, de még egymással sem tudták megosztani. Szinte látható, tapintható volt a feszültség a családban. Egy nap Nikola jóval dél előtt jött haza, kézen fogta Rajnát, bevezette a hálóba, hogy biztos lehessen benne, Kula nem hallgatózik, és idegesen mesélni kezdte, hogy kora reggel eljött hozzá Elenka, a folyóiratuk illusztrátora, Sztefan felesége. Elenka reszketve, igencsak zavarosan és összefüggéstelenül elbeszélte, hogy előző nap elvezették Sztefant a kávéházból a Felszabadító cár útján, letartóztatták, ő nem volt hajlandó velük menni, mire megragadták kétoldalt a hóna alatt, és az elképedt vendégek szeme láttára vonszolni kezdték. Bedugták valami terepjáróba. Miközben vonszolták, Sztefan ordítozott: gazemberek, hazaárulók, és egyáltalán nem dadogott, ami mindenkit meglepett. Elenka azt is mondta, biztos forrásból tudja, hogy Sztefant félholtra verték, és most eszméletlenül, vérbe fagyva fekszik egy cellában a milícia Igazgatóságán az Oroszlános Hídnál. Elenka próbál módot találni, hogy átvitesse egy kórházba, és azért jött el Nikolához, hogy megkérdezze, nem ismer-e valakit, aki segíthetne. Rajna falfehérre sápadt, ahogy Nikolát hallgatta, ahogy elképzelte, mit élt át az apró kis Elenka, akinek olyan finom és törékeny alakja volt, mintha üvegből lett volna, s ő csodálatot és néha egy cseppnyi irigységet is érzett iránta.