A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Olivia Wildenstein: House of Beating Wings, 2022

Copyright © 2022 Olivia Wildenstein

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Cover design © Olivia Wildenstein and Miriam Schwardt

Cover type by Antoaneta Georgieva/Sourcebooks

Olivia Wildenstein and Miriam Schwardt tervei alapján
a borítót készítette Koppányi Lilla.

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-17-9

LUCÉN SZÓSZEDET

Altezza – fenség

bibbina mia – kicsikém

buondia – jó reggelt / jó napot

buonotte – jó éjszakát

buonsera – jó estét

Caldrone – az Üst{1}

castagnole – cukorba tekert sült tészta

corvo – varjú

cuggo – unokatestvér

cuori – szív

dolcca – édesem

dolto/a – bolond

furia – fúria

generali – tábornok

Goccolina – Esőcsepp

grazi – köszönöm

-ina/o – keresztnevek nő- és hímnemű becéző képzője

Maezza – felség

mamma – anyu

mare – tenger

mareserpens – tengeri kígyó

merda – a francba, basszus

micaro/a – drágám

mi cuori – szívem

nonna – nagymama

nonno – nagypapa

pappa – papa

pefavare – kérem, légy szíves

picolino/a – pöttöm

piccolo – kicsi

princci – herceg

racocci – mocsár

santo/a – szent

scazzo/a – utcakölyök; egy szituációban „utcalány” értelemben szerepel

scusa – elnézést

serpens – kígyó

soldato – katona

tare – ország, vidék

tiuamo – szeretlek

tiudevo – az adósod vagyok

zia – nagynéni

VARJÚ SZÓSZEDET

adh (ó) – égbolt

ah’khar (akór) – szeretett

álo – helló

beinnfrhal (benfrol) – erdei bogyó

bilbh (bílb) – ostoba

behach (beiok) – kicsi

chréach (kreók) – varjú

cúoco (kúóko) – kókuszdió

éan (ín) – madár

focá – káromkodás, szitokszó

ha – én

Ionnh (ion) – kisasszony

khrá (kró) – szerelem, szeretet

Mórrgaht (mórrgot) – felség

mo – az én…

o ach thati – Ó, dehogynem!

rí – király

rahnach (rónok) – királyság

rih bi’adh (ríbió) – Az égi király

siorkahd (surkó) – kör

tà (tó) – igen

tach (tok) – a, az

thu (tú) – te

thu leámsa (tú leamsza) – az enyém vagy

Tach adh a’feithahm thu, mo Chréach (tok add a faitam tú, mo kreók) – Vár rátok az égbolt, Varjaim.

TÖRTÉNELMI IDŐVONAL

MAGNABELLUM

A Nagy Háború, amelyet 522 évvel ezelőtt vívott
egymással Luce királysága és Shabbe királynő országa.

A háborút Costa Regio nyerte, és ő lett Luce első tünde királya.

PRIMANIVI

Csata, amelyet 22 évvel ezelőtt vívott
egy lucén hegyi törzs a tündék ellen.

Costa fiát, Andreát, aki az utóbbi évszázadban
uralkodott Luce fölött, megölték.

A fia, Marco Regio vette át a hatalmat, megnyerte
a csatát, és Luce királyává koronázták.

Tárd ki a szárnyad, és repülj, Behach Éan!

Prológus

Tíz évvel korábban

A csatornák szűkek, néha mégis olyan érzés, mintha törhetetlen és leküzdhetetlen üvegfalak volnának, amelyek két világot választanak el: a tisztavérű tündék és a félvérek földjét. Még a huszonöt szigetünk körül folydogáló víz is jelzi a különbözőségeinket – Tarecuorinál meleg és csillogó türkizkék, akár egy ékkő, Tarelexónál pedig hideg és zavaros zafírkék.

Én a csatorna rossz oldalán születtem, a sötét oldalon, a félvérek – vagy félszerzetek, ahogyan olykor neveznek bennünket – hazájában. Persze az Üst őrizzen, hogy ezt nyíltan a szemünkbe mondják! Az előkelő tündék büszkék arra, hogy túlságosan kifinomultak az efféle becsmérlésekhez, de hallom őket beszélgetni, mert bár a csatornák elválasztják a területeket, mégsem falak.

A kereskedők hangja átlebeg Luce folyékony ütőerei fölött, átsiklik a virágfüzérekkel díszített üveghidakon, majd végigörvénylik a nyüzsgő Kikötő-piacon.

– Egy kilót kérünk a sárga szilvájából. – Nonna egy faláda felé biccent, amely aranyszínű gyümölcsökkel van tele, nem nagyobbak színes üveggolyóknál. – A legkisebbeket. – A kosara csordultig van messziről jött terményekkel, ecetben teszi majd el, hogy akár két hétig is elálljon. A tisztavérűekkel ellentétben nekünk nincs annyi pénzünk, hogy hetente kétszer vásárolhassunk a tarecuori piacon.

– Mamma inkább a zöldeket szereti, Nonna.

Szeretném letenni a nehéz kosaramat, ám a kicsi és fürge koboldok híresen ügyes tolvajok. Jó néhányukra vadásztam már mindenfelé a szigeteken és a hidakon, de tisztességtelen előnnyel bírnak velem szemben – szárnyaik vannak. Bár nem képesek magasra repülni, mégis tudnak, én viszont nem.

– Te viszont a kicsiket szereted jobban, Goccolina, és azokhoz nincs szükségünk cukorra.

Tekintetemet a nagyanyám felé fordítom, akinek az arca ugyanolyan ránctalan, mint anyámé.

– Szükség nincs rá, vagy pénz?

Nonna egy pillanatra lehunyja mohazöld szemét, aztán kinyitja, és belenéz az én ibolyaszínű szemembe.

– Nincs rá szükség, Goccolina.

Noha nincs nálam só, amit a nyelvére tehetnék, hogy igazmondásra kényszerítsem, tudom, hogy hazudik. Igaz, hogy Nonna tisztavérű tünde, ám a mágiája sem leplezheti azokat az akaratlan jeleket, amelyek összegyűrik az arcát, amikor meg akar óvni valamilyen kíméletlen igazságtól.

Egy hölgy suhan el mellettünk, smaragdszínű szoknyája beleakad a ruhám házilag szőtt anyagába, kihúz belőle egy szálat, és elszakítja. A kosaramat egyensúlyozva elegyengetem a sérült szövetet a hüvelyujjammal. Bárcsak megnyújthatnám a szövetet, hogy leérjen a bokámig, de a pamut nem rugalmas.

Bár karcsú vagyok, akár egy cseppecske, de a nyár megnyújtotta a végtagjaimat, és megnövesztette vörösesbarna fürtjeimet. A szoknya most már a térdemig ér, ami méltatlan egy tizenkét éveshez. És az osztálytársaim erre állandóan megjegyzéseket is tesznek. Noha Alice igazgatónő megbünteti a vihogó lányokat és a szemüket meresztő fiúkat, múlt héten behívta Nonnát, hogy megbeszélje vele az öltözködési szabályokat.

Ha belegondolok, hogy a szoknyám hosszától függ, járhatok-e a tarecuori magániskolába…

Könyörögtem Nonnának, hogy írasson át a tarelexói iskolába, de ő azt mondja, nagy megtiszteltetés, hogy ugyanoda járhatok, ahová a királyi család tagjai. Szerintem azt reméli, hogy a tisztavérűek közelsége jótékony hatással lesz majd a családom megtépázott hírnevére, bár váltig állítja, hogy a jelenlétemnek a Scola Cuoriban semmi köze holmi hírnévhez, hanem leginkább a hagyomány játszik benne szerepet. Előttem valamennyi Rossi ebbe az iskolába járt.

Csupán azt felejti el, hogy előttem valamennyi Rossi hegyes fülekkel és mágikus képességekkel született.

Egy kard pengéje súrolja az orcámat, épp a kerek fülem fölött. Nonna elakadó lélegzettel dobja le a kosarát a macskakőre, és a vállamat átkarolva von magas, ruganyos testéhez.

– Mióta emelik az őrök gyerekekre a kardjukat? – Düh árad a hangjából.

A fehér egyenruhás férfi visszadugja a kardját a vállán átvetett kardszíjába, és borostyánszín szeme végigsiklik Nonna hegyes fülén.

– Ceres Rossi, az unokájára ráfér egy hajvágás.

– És azt tervezte, hogy a kardjával segíti hozzá, parancsnok?

Az őrség főnöke felszegi az állát, hogy ijesztőbbnek tűnjön.

– Biztosra veszem, hogy az nem tetszene magának. Nem a fodrászkészségemről vagyok ismert.

– Van olyan készség, amiről ismert? – Nonna szigorú suttogása meglebbenti az arcomat keretező hajamat. Alighanem csakugyan túl hosszú.

– Hogy mondta, Ceres? – A parancsnok szeme összeszűkül, mert persze hallotta.

Nonna nem remeg, úgyhogy én sem, de nagyokat nyelek. Különösen, amikor két további járőröző tünde oldalog Dargento parancsnok mellé.

– Még ma este le kell vágni a haját. – Silvius Dargento háromszögletű álla megrándul, reccsen egyet. – Le kellene mérnem.

Nonna kérges keze végigszánt sűrű fürtjeimen.

– De nem fogja.

Dárdaként fúródik egymáséba a tekintetük.

Jóllehet, a nagyanyámra egy félkegyelmű leánygyermek és egy félig ember unoka terhe nehezedik, vizsgálódó szeme ugyanolyan éles, mint a tarecuori fülek hosszú kagylóit díszítő ékkövek.

Vibráló szárnyak ragadják meg a figyelmemet. Két kobold ereszkedik le kiömlött szerzeményeinkre. Elszakítom magam Nonnától és térdre rogyok, annyira sietek megmenteni az élelmet, amelyet a nagyanyám nem tud megtermelni Tarelexóban. A koboldok elcsakliznak egy véka vörösberkenye-ágat, és együttes erővel felemelik.

– Jaj, ne, ez nem igaz! – Feltápászkodom. A vörös berkenye főzete az egyetlen, ami lecsillapítja Mammát, amikor rájön a nyugtalanság.

– Fallon, ne! – kiáltja Nonna a nevemet, és nem a becenevemet, amelyet ő adott nekem, amikor megszülettem. Mamma az egyik tiszta pillanatában, ami ritka, megérintette a homlokomat, és azt suttogta: „Esőcsepp”.

Sűrű bocsánatkérések közepette cikázom keresztül a tündék tömegén, miközben az egzotikus árucikkekkel megrakott karjaikat lökdösöm. A tolvajok jobbra fordulnak, én pedig utánuk száguldok az egyik üveghídon. Amikor elkanyarodnak, én szintén. Az egyikük beveri a fejét egy virágdíszes cukrászda előtetejébe. A szárnyas istencsapása morogva lejjebb száll, magával rántva a társát is.

Rájuk vetem magam, és megragadom a törékeny ágacskákat, amelyekért egy egész garast fizettünk.

– Megvagytok! – Diadalmas vigyorom azonban lehervad az arcomról, amikor a papucsom beleakad egy kikötőpóznába, oldalra borulok, bele a csatornába, és a vállammal nekiütközöm egy arra haladó gondolának. A benne ülő tündék felvisítanak, ahogy meglököm a csónakjukat.

– Merda! – A szitkozódásom belevész a testem okozta jókora loccsanásba az égszínkék vízben.

Alighogy a sekély vizű csatorna homokos aljához ér a lábam, elfog a félelem. Egy pillanatra megdermedek, a hajam legyezőszerűen szétterül az arcom körül, akár egy kerék küllői. Az ajkam elnyílik, és víz tódul a számba. Szorosan összezárom, és visszatartom a levegőt.

Noha még sosem úsztam – mint ahogy senki nem tenné, akinek van egy csepp esze, amikor ragadozó lények csúsznak-másznak a királyságban mindenütt –, működésbe lép a víztünde örökségem, és taposni kezdek a lábaimmal. Belekapaszkodom a gondola oldalába, és felhúzom magam. Épp arra készülök, hogy átvessem rajta a lábam, amikor egy evező sújt le a két kezemre.

– Hé, scazza, engedd el, mielőtt felborítod a csónakunkat!

Pislogva nézek a tündére, aki utcakölyöknek titulált, és megütött. Vércseppek buggyannak ki az ujjperceimből, majd lecsorognak az ujjaimon.

Amikor újból felemeli az evezőjét, szétnyitom az ujjaimat, és visszamerülök a vízbe. A kezemet ziháló mellkasomra teszem, megdöbbent a férfi kegyetlensége, és az, hogy kiserkent miatta a vérem.

Megmozdul az áramlat, és elvonja a figyelmemet a gondolás elmosódó alakjáról. Ég a szemem a visszaverődő, erős napfénytől és a tetemes mennyiségű sótól, de nyitva tartom, és a csatornáinkban lakó rosszindulatú bestiák egyikének csillogó rózsaszín pikkelyeire szegezem.

A lábammal rugdalva és mindkét karommal csapkodva igyekszem a vízen át a rakpart felé siklani. Az ujjaim hegyével épp elérem a falat, amikor a kígyó rátekeredik a bokámra, és lefelé húz.

Égő szemhéjam mögött felvillan a szeretteim arca, akik nincsenek túl sokan. Nonnáé, Mammáé, Sybille-é, Phoebusé és Dantéé.

A karomat széttárva csapkodom a vizet, és kapálózva próbálok kiszabadulni a rózsaszín pikkelyek béklyójából. A lény szorítása erősödik, és arra gondolok, hogy a végén még leszakítja a lábamat.

A torkomban dobog a szívem, megtámasztom a derekamat, és egy ütést mérek a testemen felfelé csúszó fejre. A bestia csaknem emberi hangon felnyüszít, és elengedi a bokámat.

Habár a kígyó kétszer akkora, mint én, széltében nem nagyobb a combomnál, és a feje tetején meredező elefántcsontszínű szarv csupán egy csonk. Fiatal, akárcsak én.

Kérlek, légy kedves! Kérlek, kímélj meg!

Ahogy a tiszta felszínt pettyező arcok felé billentem a fejem, megtalálom Nonna zölden csillogó szemét és egyenes, fekete haját, amelyet mindig olyan rövidre nyír, mint az enyém, holott ő olyan hosszúra növeszthetné, amilyen hosszúra csak akarja.

A szája kiáltásra nyílik, de a hangját elfojtja a testemet körülvevő víz. A kígyó hirtelen az arcom elé emeli lószerű pofáját, obszidiánfekete szeme egy vonalban van az én ibolyaszín szememmel. Az öklömet az állam elé emelem, ahogyan Dante tanította, hogy megvédjem a testem legérzékenyebb részét.

A lény kitágítja vágásszerű orrlyukait, hátrahajtja a fejét, és végighúzza villás fekete nyelvét az ujjperceimből kicsorduló karmazsinvörös vércsíkon.

A mareserpensek nemigen szeretik a fajtánkat, kíméletlenül vadászunk rájuk, fémkelepcékbe csaljuk, tündetűzzel égetjük és dárdahegyre tűzzük őket. Noha nincs olyan részük, amely veszendőbe menne – a húsukat megsütik, a bőrükből kiegészítőket varrnak a gazdagok számára, a szarvukat pedig elixírekbe őrölik, vagy műtárgyként kiállítják –, barbár legyilkolásuk mindig felbőszített. Minden állat halála, legyen az nagy vagy kicsi, veszélyes vagy szelíd, felháborít.

Bárcsak ez az ifjú kígyó megérezné, hogy én nem akarok neki rosszat! Talán meg tudnám mutatni ennek a fiúcskának. Vagy kislánynak. Szétnyitom az öklömet, szélesre tárom a tenyeremet, hogy bebizonyítsam ennek a lénynek, fegyvertelen vagyok. Lehet, hogy a mareserpensekben nem lakozik együttérzés, de vitathatatlanul okosak.

A víz zajtól, éles kiáltásoktól és hangos beszédtől reszket. Ámbár a tisztavérűek véreznek, meghalni nem tudnak, mégsem ugrott be egyik sem, hogy segítsen rajtam. Miért is tennék? A fattyú gyermekek a legalacsonyabb rendűek legalacsonyabbika, egyetlen fokozattal állnak csak az emberek felett. Lefogadom, hogy a bámészkodók némelyike azt reméli, hogy a kígyó leránt magával a Filiaserpensbe, a tengerszint alatt több ezer méterrel lévő odújába.

Amikor a nyelve kilő ajak nélküli szájából, az egész testemen borzongás söpör végig, és a maradék lélegzetemtől is megfoszt. Felfelé lendítem magam, és a fejem kibukkan a vízből.

– Fallon, Fallon! – kiabálja a nagyanyám.

Két őr fogja ugyan vissza, de lerázza magáról őket, és térdre hullva a kezét nyújtja felém.

– Goccolina, a kezem! Fogd meg a kezem!

A rózsaszín kígyó azonban közöttünk ólálkodik, és megakadályozza, hogy közelebb kerüljek.

A Nonnát tartó fehér hajú őr tágra nyílt szemmel bámul közém és a rózsaszín pikkelyes test közé. Alighanem azon töpreng, hogyan lehetek még életben.

Magam is ezen tűnődöm.

– Cato, csináljon már valamit! – ordít rá Nonna.

A férfi előhúzza a kardját és felemeli. A kígyó a derekamra akaszkodik és hátraránt, a csatorna közepére, majd felemeli a fejét, és rásziszeg Catóra.

– Fallon! – zokogja Nonna.

A kígyó körém fonja a testét, és jóllehet a szívem hevesen dobog, moccanni sem merek. Levegőt is alig merek venni.

– Mi az Üst haragját művel ez? – kiált fel egy tünde férfi, aki fölöttem áll az üveghídon.

Egy vörös és arany brokátba burkolt tarecuori hölgy a kezével árnyékol a szemének, hogy jobban lássa a látványosságot.

– Játszadozik az eledelével.

Megpróbálok óvatosan elhúzódni, de a lény odafordítja a fejét. Megdermedek. Noha nem sziszeg rám, kidugja a nyelvét, és végighúzza az állam alján.

Ez most… ez most… megnyalt?

A homlokomat ráncolva felemelem a kezemet, hogy a nyakánál fogva eltoljam, de újból megcsinálja, bársonyos nyelve végigsiklik a nyakamon az állam aljáig. Amikor a tenyerem a pikkelyeihez ér, megtorpan, rám néz, majd megnyalja a sérült ujjperceimet. Bizsereg a bőröm, és döbbenet, de a szemem láttára elkezd összeforrni.

A lény a tenyeremhez nyomja tömzsi szarvát, és tovább simogatja a bőrömet.

– Kóstolgatja a vacsoráját – jegyzi meg a függönyszerű lepelbe burkolt hölgy.

Én azonban nem hiszem, hogy ezt teszi.

Szerintem a hüllő éppen meggyógyít.

Nem szorítom meg a nyakát, inkább hagyom, hogy az ujjaim végigsimítsanak behúzott hátuszonyain. Az állat szeme lassan lecsukódik, és hosszú teste megrázkódik; a remegések sértik a bőrömet, és ettől én is összerázkódom.

– Te meggyógyítottál – suttogom álmélkodva. – Fekete szeme kinyílik. – Miért tetted? Én az ellenséged vagyok.

– A lány a szörnyeteghez beszél? – tudakolja a függönyös asszony.

– Milyen nyelven? – firtatja a szomszédja.

Mialatt ők pletykálnak, én a kígyó pikkelyeit simogatom, ő pedig ismét megremeg.

„A mareserpenseknek nincs szívük, Fallon. Ők állatok. Veszélyesek és érzéketlenek.” A növény- és állattantanárnőnk, Signora Decima ennek a kategorikus kijelentésnek a kíséretében vágott fültövön.

Fellobbanó lángokat érzékelek a perifériás látóteremben.

– Fordítsd jobbra az arcodat – kiabálja a parancsnok –, különben nemcsak azt égetem meg, hanem téged is.

– NE! – A hangom rekedten szól, mégis eljut a hídon kinyújtott kézzel álló tűztündéhez.

A kígyó teste megkeményedik. Végigsimítok a nyakán, és odasúgom neki:

– Menj!

Nem megy el.

Eltolom, és megismétlem. Még most sem mozdul, de összetekeredett teste egyszer csak lehullik a lábamról, és az állat felnyög.

– Mit csinálsz…? – A szavaim suttogássá halkulnak, amikor észreveszem, hogy Nonna úgy tekergeti az ujjait, mintha bábuk zsinórjait mozgatná.

Megnöveszti a hídra csavarodott virágindákat, és kötelekké változtatja át őket. Hirtelen az ártalmatlan sárkány köré tekerednek, és csapdába ejtik. A kígyó nyöszörög, amikor a nagyanyám kirántja a testét a vízből.

– Nonna, ne!

A nagyanyám arca olyan sápadt, akár a zúzmara.

– Azonnal gyere ki a vízből, Fallon!

– Nem bánt…

– Kifelé!

Olyan idegesen csattan a hangja, hogy az addig is őrülten lüktető pulzusom még hevesebb száguldásba kezd.

A rakparthoz úszom. A bámészkodók mozdulatlanul állnak, mintha valaki varázslatot bocsátva a királyságra mindenkit kővé változtatott volna.

Megragadom a csúszós macskaköveket, vizes testemet kivetem a partra, és hanyatt vágódva igyekszem lélegzethez jutni.

– Biztonságban vagyok. Most már engedd el, Nonna! Kérlek!

Vér kezd csörgedezni onnan, ahol az indák belevájnak az állat pikkelyeibe.

Az oldalamra gördülve felülök.

– Nonna, kérlek!

Kirántja magát a kábulatból, és az indák eleresztik a kígyót, aki egy halk nyögéssel esik le.

Tüzes erek vonják be a parancsnok tenyerét.

– Milyen varázslatot használ az unokája, Ceres?

– A kedvességet. Az Fallon egyetlen varázsereje. – Nonna letérdel mellém, a két kezébe fogja az arcomat, és bár hosszú szempilláin nem csillognak könnycseppek, a szeme félelemtől izzik. – Kis híján megállt miattad a halhatatlan szívem, Goccolina. És miért? Néhány vörösberkenye-ág miatt?

Amiket nem sikerült visszaszereznem.

A kosaramat keresem, és a csatorna felé pillantok, aztán egyre csak nézek, mert a kígyó erőtlenül hever a homokos csatornafenéken, és tintafekete vér bugyog a testéből, olyan, mintha festék volna.

Nonna megszorítja az államat, és visszairányítja a tekintetemet, hogy az ő szemébe nézzek.

– Soha többé!

Azt érti ez alatt, hogy többé ne üldözzek koboldokat, ne pottyanjak csatornákba, vagy ne babusgassak egy kígyót? Alighanem mind a hármat.

A parancsnok csettint.

– Büntetésben fog részesülni, amiért varázslatot alkalmazott, Ceres.

Nonna nem válaszol. Rá sem néz.

– Indulás haza! Most! – Kérlelhetetlen a hangszíne, és ugyanolyan kérlelhetetlenül fonja a karját a derekam köré, amikor már ismét biztosan megállok a lábamon.

Csendben ráncigál végig a piacon a kosaraink felé, amelyek már csaknem üresek, kifosztották őket az éhes félvérek vagy más koboldok. Egymásba rakja, aztán a karjára akasztja őket. Megpróbálok segíteni, de egy éles pillantás eltántorít attól, hogy erősködjem.

Amikor hazaérünk kétszintes házunkba a legtávolabbi szigetek egyikén, Nonna a konyhaasztalra csapja az egymásra rakott kosarakat, és tenyerével rátámaszkodik a vastag falapra. A gerince meggörnyed, a mellkasa zihálva emelkedik-süllyed.

Odalépek hozzá, és a kezemet hajlott hátára teszem. Zokogás forgácsolja szét a levegőt, beveszi magát kicsiny, zakatoló szívembe.

– Biztonságban vagyok, Nonna. Kérlek, ne sírj! Biztonságban vagyok.

– Korántsem vagy biztonságban – csattan fel, és haragosan néz fel a mennyezetre a szoba felé, amelyet Mamma soha nem hagy el.

– Nem bántott; meggyógyított. Nézd! – Megtáncoltatom az ujjaimat a szeme előtt. Ő azonban eltolja őket.

– Nem a kígyóról beszélek, hanem a parancsnokról. – Kapkodva kimondott szavai porszemekként lebegnek. – El fog jönni, és elvisz.

– Azért, mert túléltem egy úszást a csatornában?

– Nem, Goccolina. Azért, mert megbűvöltél egy vadállatot.

– Megbűvöltem? Én csak cirógattam, Nonna.

– Hallottál már olyan tündékről, akik kígyókat cirógatnak?

Nem. Még soha.

– Én víztünde vagyok. Lehet, hogy végre megmutatkozik a varázserőm.

– A víztündék képesek uralni a vizet, de nem tudnak bestiákat megbűvölni. – Zihálva mély lélegzetet vesz. – Amikor bekopogtat a királyi őrség, ragaszkodj majd hozzá, hogy adjanak neked sót…

– Elég, ha megnyalom az ajkamat. – Elmosolyodom. – Be vagyok borítva…

– Ragaszkodni fogsz hozzá, hogy adjanak neked egy sókristályt, és miután az feloldódik, azt fogod mondani nekik, hogy halálra voltál rémülve. – Megragadja az arcomat, hosszú hüvelykujja belemélyed az arccsontomba. – Megértetted?

Az ajkamba harapok, ízlelgetem a csatornavíz sós ízét és a nagyanyám félelmét a párnás húson, aztán megadom, amit akar, annak az asszonynak, aki felnevelt.

Megígérem, hogy hazudni fogok, mert a tündékkel ellentétben, én képes vagyok rá.

1. fejezet

Tíz évvel később

Mamma haja csoda szép, vörös, mint a lenyugvó nap, amely beragyogja a Monteluce hegységet. Egész nap azt bámulja a karosszékéből, és csak akkor áll fel onnan, amikor aludni tér.

Egyetlen tünde sem lakja a felhőkbe burkolódzó, sziklás csúcsokat – a tisztavérűek a veszélyeket rejtő hegyvonulat másik oldalán élnek, a buja vadonban, amely elnyúlik egészen az idilli öblöcskéiről, sűrű őserdőiről és gyöngyházfényű homokjáról híres óceánig.

Még sosem jártam Tarespagiában, de Domitina nagynéném ott él a dédanyámmal, Xemával. Együtt vezetnek egy tengerparti luxusfarmot, amely a három királyság minden szegletéből vonzza a gazdag tündéket.

Jóllehet félnapi hajóútra lakunk egymástól, Domitina és Xema még sosem látogattak el Tarelexóra. Még akkor sem, amikor Isolacuorira utaztak, hogy meglátogassák a nagyapámat, Justus Rossit, a királyi gárda vezetőjét.

Domitina, akárcsak Xema és Justus, szégyenkezik miattam.

Még egyszer végighúzom a kefét Mamma vállig érő tincsein, vigyázva, nehogy súroljam vele a füle hegyét. Habár a nagyapám azon a napon kerekítette le őket egy acélpengével, amikor kiderült, hogy várandós, huszonkét év elteltével még mindig összerázkódik, ha hozzájuk ér valaki. Hogy a fájdalomtól-e, vagy a szégyentől, nem tudom biztosan. Mivel jóformán soha nincsenek tiszta pillanatai, attól félek, erre sosem kapok választ.

Sós széllökések érkeznek a csatorna felől, és végigsöpörnek a hegyvonulattal szomszédos magas, tűlevelű fák koronáján. A királyság többi részétől eltérően annak az erdős területnek nincs hivatalos neve. Csupán arról ismert, ami ott van: a mocsarakról, vagy ahogy lucén nyelven nevezzük őket, a racoccikról. A köznyelvben Raxként vált ismertté. Olyan hely, amelytől bennünket, tündéket óva intenek, mert tele van emberekkel, szegénységgel és simliskedéssel.

– Jártál valaha Raxban, Mamma?

Anyám szokás szerint nem válaszol, csak meredten nézi a keskeny szigetet a katonai barakkjaival és ellenőrző pontjaival, meg azon túl a szárazföldet. Fények vibrálnak a szürkészöld lombok között, és visszaverődnek a barna vízről. Távolról nézve a fáklyák és a gyertyák elvarázsolt hangulatot kölcsönöznek az erdőnek, de a mocsarakban járőröző őrszemektől hallottam, hogy a halandók birodalmában nincs semmi varázslatos.

Leteszem a kefét a kis toalettasztalra egy kanna frissen főzött vörösberkenye-tea mellé.

– Szerinted tényleg olyan szörnyű, ahogy mindenki állítja?

Egy katonákat szállító gondola halad el az ablaka alatt, hegyes fülük versenyt csillog arany dárdáikkal. Míg a tarecuori polgárok a csiszolt köveket kedvelik, a katonák inkább a kardjuk markolatához illő ékszereket viselnek.

A férfiakra mosolygok, de nem mosolyognak vissza. A magas rangú tünde katonák örökké olyan zord arcot vágnak, mintha csatába indulnának. Amennyire én tudom, márpedig elég sokat tudok annak köszönhetően, hogy Sybillelel dolgozom A Kancsó Fenekében, népünk több mint két évtizede nem háborúzott, úgyhogy alaptalan a vészjósló viselkedésük.

Mamma mormol valamit, amit nem értek, mert egy másik gondola siklott el a katonai csónak mögött, tele tündékkel, akik a kurjantásaikból és a hangos nevetésükből ítélve jócskán benyakaltak a tündék borából. Egyikük, egy derékig érő fekete hajú férfi pimaszul rám kacsint.

Megrázom a fejem, aztán visszafordulok anyámhoz.

– Mit mondtál, Mamma?

– Eljött az idő.

Összeráncolom a homlokomat.

– Mire?

Mamma szempillája olyan magasra kunkorodik, hogy vörösesbarna szemöldökét súrolja.

– Bronwen figyel.

Az egész testem libabőrös lesz.

– Bronwen?

Anyám kék írisze, amely négy árnyalattal világosabb az én ibolyakék szememnél, fehér tengerben hánykolódik.

– Bronwen figyel. – Hintázni kezd előre-hátra, és szakadatlanul ez a két szó röppen fel reszkető ajkáról.

Megfogom a vállát, és leguggolok elé.

– Mamma, kicsoda ez a Bronwen?

A válasza ugyanaz a két szó.

Elengedem, töltök neki egy csésze teát, majd az ajkához emelem, remélve, hogy az majd lecsillapítja hirtelen támadt nyugtalanságát. Talán Nonna tudja majd, kiről beszél.

Mintha megérezte volna, hogy rá gondolok, a nagyanyám bedöcög Mamma szobájába egy összecsavart lepedővel.

– Minden rendben van?

Leerőltetek még egy kis teát anyám torkán. A főzet, mint mindig, varázslatos hatást gyakorol rá, és Mamma megnyugszik. Miután abbahagyja a hintázást a székén, leteszem a csészét, és odalépek a karosszékhez, hogy segítsek Nonnának kifeszíteni a lilaakáctól és napsütéstől illatozó pamutszövetet.

– Mamma azt mondogatta, hogy egy Bronwen nevű nő figyel. Ismered őt, Nonna?

A lepedő kicsúszik a nagyanyám kezéből, és keresztülgurul a matracon az én oldalam felé.

– Fogalmam sincs, ki az.

Merev ujjai és lüktető szembogara azonban másról árulkodnak. Anélkül, hogy felnézne rám, megfogja a félig felrakott lepedőt és kifeszíti, ezúttal egyetlen mozdulattal begyömöszölve a matrac alá.

Az ablak felé pillantok: halványlila füstkarikák szállnak a mocsárvidék fölé, ahogy az emberek máglyákat gyújtanak, hogy befűtsenek éjszakára.

– Szerinted Rax lakója?

– Amennyire tudjuk, olyasvalaki, aki Agrippina fejében lakik.

Megszakad a szívem a székben ülő nőért, aki a megcsonkított füle miatt elvesztette a kapcsolatot a valósággal.

Gyűlölöm Marco királyt, amiért kényszerítette a nagyapámat, hogy büntesse meg a lányát, de a nagyapámat még jobban gyűlölöm, amiért nem szegült szembe vele, és nem védte meg a saját húsát és vérét.

– Ez igaz, de most az egyszer van értelme annak, amit mond. – Azon tűnődöm, vajon Bronwen Lucéból vagy egy szomszédos királyságból való-e. – Arról is mondott valamit, hogy eljött az idő.

Nonna behúzza a huzatba a tollpaplant, amely az idők során megsárgult, krémszínű takaróvá vékonyodott, és olyan sok helyen lett megfoltozva, hogy egy domborzati térképre emlékeztet.

– Fallon Rossi!

A nevem beviharzik Mamma szobájának tátongó ablakán, megremegtetve a három falunkat is beborító lilaakác-indákat.

Az ablakhoz vágtatok, közben már mosoly virul az ajkamon, mert felismerem ezt a hangot, jóllehet több mint négy éve nem hallottam, hogy kimondja a nevem.

A párkányra könyökölök, és szélesen rámosolygok látogatóm felém fordított arcára, a kék szempárra, amely úgy csillog, akár a reggeli harmat.

– Hát visszatértél!

Hallatszik elfúló hangomon, hogy megrészegültem az örömtől, ami gúnyos mosolyt csal a herceg kíséretének arcára, de kicsit sem érdekel, mit gondolnak rólam a barátai. Kizárólag az érdekel, hogy Dante mit gondol rólam.

Amikor felnőttem, folyton arra számítottam, hogy félredob, de sosem tette.

– Még szebb vagy, mint amire emlékszem.

Nevetek, miközben a gondolás levegőtünde a csónakkal küzd, hogy ne imbolyogjon attól, ahogy két felnőtt férfi mocorog a bársonyülésén, egy pedig áll.

– Végleg itthon maradsz, vagy csak a bátyád eljegyzésére jöttél?

– Végleg.

A négy év alatt előnyére változott. A vállai szélesebbek lettek, vonásai markánsabbá váltak, és dús, barna hajfonatai hosszabbra nőttek. Most leérnek a vállára vetett díszes bőrszíjra csatolt kardja ékszerekkel kirakott markolatáig. Csupán a kék szeme és a barna bőre maradt ugyanolyan.

Beakasztja a hüvelykujját a kardszíjába.

– A barakkom épp átellenben van az ön házával, Signorina Rossi.

– Milyen kényelmes.

Érzem, hogy valaki áll a hátam mögött. Tekintve, hogy Mamma nem tud felállni, tudom, hogy a nagyanyám az. Dante meghajol.

– Signora Rossi, földöntúlian néz ki, mint mindig.

A bókja hallatán felhorkanok.

– Isten hozta itthon, Altezza. Remélem, északi útja sikeres volt.

– Az volt, köszönöm. Ha valaha háború lenne, nagyszerű szövetségeink vannak, akikre számíthatunk.

– Lesz háború. – Mamma hangja halk, valószínűleg mégis eljut a herceg füléig, mert mély ránc vésődik sima homlokára. A tisztavérűek hallása párját ritkítja.

Lángol az arcom az anyám kijelentése okozta szégyentől. Remélem, Dante mégsem hallotta meg a baljós suttogást, de arra az esetre, ha mégis, témát váltok.

– Örömmel hallanék a kalandjaidról, Dante.

Nonna cicceg.

– Princci Dante. – Megpörgetem az r betűt, és forgatom a szememet, mert számomra Dante inkább barát, mint Luce hercege.

Az a fiú, aki meggyőzte a bátyját, hogy ne hurcoltasson el a kastélyba további számonkérésre azon a napon, amikor összebarátkoztam egy kígyóval.

Az a férfi, akitől életem első csókját kaptam egy szűk sikátorban az utolsó estén, mielőtt elhajózott Glace királyságába.

Dante sötét arcán fehéren villan fel a fogsora, ahogy elmosolyodik.

– Boldogan szórakoztatlak, drága Fallon.

– Akkor keress meg, ha ráérsz.

– Hol? – Megmarkolja a lakkozott fa mellvédet, a csónak meginog, ahogy veszélyesen messzire kihajol belőle.

– Kérdezősködj! Egész Luce tudja, hol robotol a hírhedt bestiabűvölő.

Azzal becsukom Mamma ablakát, miközben a levegőtünde elkormányozza a csónakot a rakparttól.

Valamelyik barátja bizonyára elmondta Danténak, hol dolgozom, mert a herceg mosolya lehervad. Az illető azt alighanem elfelejtette hozzátenni, hogy én csak a vendégek gyomrának és májának igényeit elégítem ki, az alsó fertályukét nem.

– Sosem fog feleségül venni, Fallon. – Nonna hangja letörli az arcomról a mosolyt.

– Nem óhajtok férjhez menni.

– A szajhája óhajtasz lenni?

Hátrakapom a fejem, és undorodva elhúzom a számat. Semmi bajom nincs azokkal a nőkkel, akik árulják a testüket – sokukat a barátomnak tekintem –, de én soha nem tudnám…, soha nem tenném ezt. Már pusztán azzal is épp elég szégyent hoztam a családomra, hogy megszülettem.

– Ő nem király. – A gyapjútakaróval vacakolok, amelyet Mamma csontsovány combjára terítettem.

– Meglehet, de egy herceg nem vehet el egy közembert. Legalábbis ha meg akarja őrizni a címét.

Érzem, hogy Nonna vizslat, de nem nézek a szemébe. Túlságosan zavarban vagyok és bosszankodom, és…

– Epekedj egy másik férfi után, Fallon!

– Nem epekedem senki után, Nonna.

Kienged egy sóhajt, amelyet sok-sok szó fűszerez. Biztosra veszem, hogy a legtöbbjük bölcs, de most nincs hangulatom a bölcsességhez.

– El fogok késni a munkából.

Megcsókolom Mamma arcát, Nonnáét viszont nem, aztán elsurranok mellette, és leszaladok a csigalépcsőn, ki, Tarelexo árnyai közé.

Nonna azt állítja, hogy az árnyékok megvédenek, és talán igaza is van, de ugyanakkor láthatatlanná is tesznek, márpedig én azt akarom, hogy Dante lásson.

2. fejezet

Lehangoló a sorsa annak a víztündének, akiben egy fikarcnyi varázserő sincs, ha egy olyan szigeten él, amelyet lépten-nyomon szennyes pocsolyák csúfítanak el. Különösen piacnapokon.

A nyugati rakpart hemzseg a matrózoktól, akik lerakodják a maradék árukat, amelyek nem keltek el a királyi kikötőben. A gyümölcsök ütődöttek, a zöldségek foltokban rothadnak, a tej megsavanyodott, a halak szeme opálos, és a gabonászsákokat ellepik a rovarok, ennek ellenére a félvérek és az emberek mindent felmarkolnak, mire bealkonyodik. A korgó gyomor nem válogatós.

Kikerülök egy undorító szagú tócsát, és felrántom hosszú szoknyámat, nehogy belelógjon valamibe, hogy aztán kénytelen legyek kimosni. Jóllehet három ruha büszke tulajdonosa vagyok, mivel nem rendelkezem semmiféle varázserővel, a koszfoltokat kézzel kell kisikálnom.

A mosás nem tartozik a kedvenc házimunkáim közé, akárcsak az ágyneműcsere A Kancsó Fenekében, amikor a cselédlány, Flora otthon marad, hogy tizenkét gyermeke valamelyikét ápolja.

Sybille szüleinek közkedvelt kocsmáját a teljes lucei katonaság és számos tarecuori előkelőség is gyakran látogatta, és a tulajdonosai már fontolgatták, hogy felvesznek egy másik cselédlányt, de az emberek hajlamosak hazudni és lopni, a tündéknek pedig – sőt, a félszerzeteknek is – bizalmi problémáik vannak.

Elhaladok három matróz mellett, akik üres ládákat halmoznak egy vízi alkalmatosságba, amely teljességgel nélkülözi a gondolák kecsességét, inkább olyan robusztus, mint egy halászhajó.

Egyikük füttyent, mire a másik kettő is megfordul.

– Mennyi ideig várakoztatod még szegény szívemet, Fallon Rossi?

Csóválom a fejem Antoni bohóckodásán, de elmosolyodom, mert a férfi hajthatatlan.

– Beryl és Sybille már megint kikosarazott?

Antoni mindent üldöz, amin szoknya van. Hallottam, hogy már a fél királysággal ágyba bújt, akár emberek voltak, akár tündék, és hogy nagyon figyelmes szerető, de én amilyen romantikus vagyok, jobban szeretném, ha az első szeretőm egyben az utolsó is lenne, és kétlem, hogy Antoni számára én volnék az utolsó.

– Egyiket se kértem feleségül.

Úgy bizony. Mert nekik nem volt kifogásuk az ellen, hogy lefeküdjenek vele.

Odakocog hozzám, aztán megfordul és hátrafelé sétál, miközben a forgalmas rakparton baktatok a fényesen kivilágított kocsma felé.

– Már majdnem van annyi pénzem, hogy vehessek egy lakást.

– Gratulálok!

Megáll, ettől én is kényszert érzek, hogy megtorpanjak. Felém billenti a fejét, a két szeme úgy csillog, mint odafent a csillagok.

– Nem tréfálok, Fallon.

– Ahogy én sem. Őszintén örülök az örömödnek.

– Én komolyan gondoltam a házassági ajánlatomat. – Sós víz és halpikkelyek szaga száll fel a nyitott inge alól kikandikáló, bronzbarnára sült bőrének háromszögéből.

– Csak azért akarsz elvenni, mert visszautasítom a közeledésedet.

Beletúr tengeri sóval belepett, sűrű, mézszínű hajába, amely csigákba göndörödik a kerek füle körül.

– Azért akarlak elvenni, mert messze te vagy a legcsinosabb és legkedvesebb lány egész Lucéban.

Megfeszülnek az ujjaim gesztenyebarna ruhám nehéz ráncaiban.

– A hízelgéssel nem fogsz rávenni, hogy igent mondjak, Antoni.

– Hanem akkor mivel? Gyöngyökkel? Szembeszállok a Mareluce kígyóival, hogy ékszereket hozzak neked, ha ez az ára.

Lekonyul a szám sarka, mert érzem, hogy komolyan beszél.

– Jobban örülnék, ha nem esnél csapdába az odújukban.

Bár nem úsztam az óta a végzetes nap óta a Kikötő-piacon, amikor senki sem lát, az ujjaimmal végigsimítok a csatorna hideg vizén, és azt a nevet mormolom, amelyet a Nonna által megsebesített rózsaszín kígyónak adtam.

És a fiú kivétel nélkül mindig eljön.

Igen. A fiú. A hímek nagyobbak, mint a nőstények, és Minimus hatalmas, ami pech, tekintettel a becenévre, amit választottam.

– Akkor egy új ruha? Hozatok a kereskedővel, aki a legfinomabb selymeket árulja Tarecuoriban.

– A szerelmemet nem lehet megvásárolni, Antoni. Azt el kell nyerni.

– És hogyan lehet elnyerni a szerelmedet, Fallon?

Egy katonai gondola köt ki a rakpartnál. Nem tudom megállni, hogy ne keressem rajta Dantét, de nincs a partra szálló hat férfi között. A dokkokat megvilágító fényfüzérek visszatükröződnek az egyenruhájuk aranygombjain és a csúcsos fülüket szegélyező fülbevalóikon. A tekintetem megállapodik egy ismerős arcon – Catóén.

A fehér hajú tünde gyakori vendég a házunkban. Szerintem Nonna kedvéért jön, akinek a nyomában jár, valahányszor alkalma nyílik rá. Nonna azonban erősködik, hogy csak azért látogat el hozzánk, hogy a nagyapámnak kémkedjen. Justus Rossi ugyan nem akarja, hogy bármi köze legyen hozzánk, de azért szemmel tart bennünket.

Antoni halkan felhördül.

– Egyenruha? Sejthettem volna.

Visszairányítom a figyelmemet a halászra.

– Mi van az egyenruhákkal?

– Semmi. – Elhátrál tőlem, az ajka feszes vonal vonzó, napbarnított arcában. – Kellemes estét, Fallon! – Azzal visszakocog a barátaihoz.

Homlokomat ráncolva nézem távozó alakját. Vajon mit akart az egyenruhával? Talán azt hiszi, arra vágyom, hogy egy katonához menjek feleségül? Pedig nem. Nem vágyom rá, hogy bárkihez is feleségül menjek.

Már miközben ezt gondolom, érzem a hazugság ízét, hiszen van egy férfi, akinek egy szempillantás alatt igent mondanék: Dante.

Kinézek a felvert sátrakra, amelyekről azt hallottam, hogy strapabíróbbak és fényűzőbbek, mint a szivárványszínű házak a Tarelexón. Ugyan jó néhány katona csapta már nekem a szelet, mióta dolgozni kezdtem A Kancsó Fenekében, de tilos civileket bevinniük a barakkjaikba. Sybille szent meggyőződése szerint ennek az az oka, hogy vannak olyan katonai titkok, amelyeket el akarnak rejteni előlünk, de Sybille csaknem annyira imádja az összeesküvés-elméleteket, mint amennyire imádja Phoebust piszkálni a vajpuha szíve miatt.

Ahogy folytatom utamat a kocsma felé, ordibálás szögez a sókéreggel bevont macskakövekhez. Egy türkizkék kígyó szökken ki a csatornából, és felborít egy hallal teli vödröt. A szívem kihagy egy ütemet, amikor a kardok mellett mágiaindák jelennek meg a férfiak tenyerében. A lármás tömeg készen áll, hogy feldarabolja és megégesse a pikkelyes támadót.

– Ne! – zihálom rekedten, de a hangom belevész az esti zsivajba.

A móló széle felé vetődöm, de két sietős lépés után megtorpanok. Nonna figyelmeztetése, hogy tartsam titokban az állatok iránti szeretetemet, úgy összeszorítja a tüdőmet, akár a fűzőm halcsontjai.

Tenyeremet a kulcscsontomra teszem, így kísérlem meg kordában tartani rapszodikus szívdobbanásaimat, mielőtt magamra vonnám a figyelmet. Bizsereg a tarkóm, jelzi, hogy kisebb közönségem akadt. Remélhetőleg nagyon kicsi.

Ahogy hátrafordulok, Antonit pillantom meg – engem bámul két nővel egyetemben, akik éppen vászonzsákokat töltenek meg zöldségekkel. A szájuk a gúnynevemet formázza: Bestiabűvölő. Ha nem félnék annyira attól, hogy azok a nők a kígyók odújába vetnek miatta, ráfesteném a bőrömre.

Eltűnődöm, mit szólnának az emberek, ha megtudnák, hogy nem a kígyók az egyedüli állatok, akik szeretnek. Lucéban valamennyi macskaféle és gyík tudja a címemet. Még az egerek is eltalálnak hozzám, amelyeket a legtöbb tünde és ember seprűvel vagy egy löket levegőmágia segítségével kerget ki a házából. Ámbár én ki nem dobom, de azért arrébb terelem őket, mielőtt Nonna rajtakap, hogy morzsákkal etetem és simogatom őket.

Az embereknek vannak dédelgetett kisállataik, a tündék között azonban ritka, aki háziállatot tart. Ezért hiszem néha azt, hogy Rax nem is lehet olyan rémes.

Egy csobbanó hangra fordulok vissza a csatorna felé. Csak egy férfi ürített ki egy vödröt.

Ahogy felemelem a tekintetemet, mozgást pillantok meg a Rax felőli parton, a katonai barakkokon túl. Magányos alak áll a fekete homokban, a szoknyája a lába körül suhog. A turbánjához emeli a kezét, mintha így akarná megakadályozni, hogy a szél kioldja.

Noha nagy a távolság, nem kerüli el a figyelmemet a bőre és a szeme furcsa ragyogása. Egy teljes percig fürkészem, ezalatt egyszer sem pislog. Csak nem vak? Hallottam, hogy az emberek gyakorta szenvednek efféle bajoktól, mivel a testük törékenyebb a miénknél, de ez akkor is nyugtalanító.

Bronwen figyel.

Mamma suttogása úgy súrolja kerek fülkagylómat, mintha ott állna mellettem. Riadtan hátranézek, nem áll-e valóban ott.

De csak a sötétedő levegőt látom.

Mire visszanézek a partra, a nő már eltűnt.

{1} Caldrone Luce egyik szentje, a történetben Santo Caldroneként vagy Caldroneként is említik, de legtöbbször az Üstként szerepel.