AMTAK E-KÖNYVEK

Nyirő József

UZ BENCE

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6683-20-5

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

NYIRŐ JÓZSEF

UZ BENCE

Tartalom

NYIRŐ JÓZSEF

UZ BENCE

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVl.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

I.

A tüdőcsúcshurutom miatt havasi levegőt rendelt a doktor. Ekkor ismerkedtem meg Uz Bencével, aki akkor még utász volt. Hozzáköltözködtem a havasra, az erdei szállások népe közé. Sokan laknak a havasokon, pásztornépek, s más szegény emberek. Fát vágnak és gondozzák a más jószágát. Kemény, veszedelmes élet ez idefenn, de megszokták. A gyermekek már itt is születtek a rengetegben. Erősek, szívósak az erdei emberek, kik nem félnek a vértől, haláltól. Istenről csak derengő sejtelmük van és úgy nézik a világot, mint a farkasok, melyek éjszakánként ott nyugtalankodnak a szomszédos fák között. Fegyverük a kés és fejsze, a fog és a köröm. Homályos, babonás mesék, nevetlen titkok szorítják agyaikat, különös dalokat morognak és van köztük, ki beszélni tud az állatokkal. Juhtej- és tűzszagúak, foguk fehér, csattogó, arcuk piros. Rovással írnak és számolnak. Tekintetükben benne van az egek mélysége és a pokol ijedt félelme. A templomba ritkán ereszkednek le és a misén elkáprázva hallgatnak. Isten azonban ismeri és szereti őket. Különösen vén Üdő Mártont tartja számon, ki jó embere neki. Ő szokott különben idefenn Istennek szolgálni „jeles“ napokon, vagy ha betegség, halál, erős idő, rontások és egyéb veszedelmek szorongatják őket. Előveszi ilyenkor a még nálánál is vénebb könyvet, amiben benne van minden bölcsesség.

Uz Bencét becsüli, mert „hivatalbéli‟ ember, pedig Bence nem érdemli meg ezt a nagy tisztességet. Fuzsitos, mókás, bolond, jókedvű ember, aki úgy hazudik, mintha könyvből olvasná és csak a bolondságon jár az esze. Megtréfálja még az angyalokat is.

Szerettük egymást. Legény volt ő is, legény voltam én is, neki is volt szeretője, nekem is. Olyan életet éltünk a gyönyörű erdők közt, mint az angyalok. Drága jókedve volt mindig, szép piros arca ragyogott és fáradhatatlanul tanítgatott az erdei életre. Csodálatos tudománya volt, amit könyvből nem lehet megtanulni, mert egyenesen ősember elődeitől örökölte. Egy fejszén és két kezén kívül nem volt más szerszáma, de olyan vadhúst ettünk mégis, amilyent akartunk. Nincs az a szerelmes őz, amelyik úgy tudott volna sírni, mint ő. Az elvakult bakok úgyszólván a markába sétáltak. Makogott, mint a nyúl és dürgés idején magaköré gyüjtötte az összes vadpávákat. A magyarótyúkot kővel hajította agyon, ha kedve szottyant rájuk.

Független, szabad, szép élet volt. Embert csak akkor láttunk (szerencsére), ha „követet‟ küldtünk a faluba. Idekünn a havason úgy van, hogy az ember nem ütheti be minden pillanatban az orrát a faluba, mert az messze van; azért az erdei emberek nagy tájékról összegyűlnek ahhoz, aki soros és vele intéztetik el ügyeiket, bajaikat. Hetenkint egyszer szokás ilyen „követet‟ küldeni, aki hoz sót, borsot, puliszkalisztet, dohányt, istrangot, szekérkenőt, egyszóval mindent, amit a havason nem árulnak, mert ott nem árulnak semmit. A megbízatásokat, üzeneteket, hírmondást szintén ez a követ hordozza, aki szombaton megy, vasárnap délutánra pedig meg kell jönnie törik-szakad. Az apostolok nem várták jobban a Szentlelket, mint mi a követet. A levél, a papiros nem üsmeretes idekünn. Élőszóval történik minden. Szerelmek, tragédiák, az élet ezerféle változása zajlik le. A kép olyanféle lehet, mint mikor még nyilvánosan gyóntak az emberek.

Ülünk tehát a tűz körül legalább harmincan s tisztességesen beszélgetünk. A tűz sem azért ég, mintha szükség volna reá, hanem mert a tűz arra való, hogy égjen. Fa van elég ott, hadd égjen. Az embereken, asszonyokon se sok látnivaló van. Biza mocskosok, rongyosok, foltosak, megviseltek. Szakáll, bajusz benőtte az arcot, a haj nyíratlan, zsíros, a szaguk se kellemetes. Egészségünk azonban jó van s erőnk olyan, hogy – csak meg kell nézni a fehérnépeket, mert az mindenik meg van elégedve. Nem nyavalyognak, mint városon s nem fáj a fejük. Tömöttek, pirosak s olyan kemények, hogy a bolhát meg lehetne ölni a mejjiken. Az a valami!... Egyéb baj nem is történt az elmult héten, minthogy a Bács Jani kutyája megveszett, megmart három ökröt s a gazdáját. Nem hisszük azonban, hogy megvesznek, mert lángoló tüzes vassal kiégettük az ökröket és Bács Janit is. Inkább az ember szomorkodik s mintha habzanék is a szája... Csak a marháknak ne legyen semmi bajuk. Embert lehet kapni eleget, de az ökörért sok pénz kell... Meglátjuk, hogy mi lesz no! Szerencsére még nem iszonyodnak a víztől. A Csedő úr éfilegény szolgája megsértette a kezét, de az még a múlt héten történt, a seb üszkösödik s ha nem egyéb, még megmurál, de úgy kell neki, mért nem tud ügyelni! Úgyse sír utána senki a szeretőjén kívül, mert nincs se apja, se anyja. A leányt sincs miért sajnálni, mert mielőtt volt szeretője a sírban a feje alá tenné a markát, hogy jobban nyugodjék, már úgyis más legény ölében ül.

Mondom, ülünk s várjuk az Üdő Márton törvénytelen fiát, mert ma ő a szeres-követ.

— Jöhetne! – morogja Marci bácsi. Ő is csak azért, mert a fiáról van szó.

— Eljön! – nyugtatják meg.

Arra senki sem gondol, hogy valami baja is történhetik az úton. Annak a mokány, kemény embernek!... No e jó! Még a fa is eltörik a lába alatt, amelyikre reálép.

Jön is no. Meg van rakva, mint egy mosztikás szamár, de mozog felfelé az ösvényen. Egész halom lesz a holmiból, mikor lehányja magáról.

Senki egy szót nem szól, nem kérdez. Első az, amiből élünk. Szét is osztja mindenkinek becsületesen, amit hozott. Most jön a pénz. ami visszajár. Csend lesz, mindenki elkomolyodik. Ellenségesek, szigorúak lesznek a nézések. Pénzről van szó.

— Kied mennyit adott? – fordul Üdő Mártonhoz, mert ő a legöregebb. Lehet száz-száztíz esztendős, de most is a legharapósabb.

— Én tudjam? – mordul rá a fiára. – Mind od’adtam, ami volt!... Tám nem vesztetted el!

A követ erre kihúzza az ingét a condra-harisnyából. Annak a végibe van kötve köröskörül a visszajáró pénz. A kendercérna jól meg van bogozva.

— Ez a kiedé – mondja a követ s átadja.

— Csak két lej, te bitang? – támad neki az apja. – Mire pusztítottad el a sok drága pénzt, te akasztófára való? Szakadt volna meg a nyakad kiskorodban!...

Senki sincs megelégedve a visszajáró egy-két lejjel. Keveslik és követelődznek, agyarkodnak a legényre, alá kénytelen igazolni magát, ami azzal kezdődik, hogy nagyot káromkodik.

— Ide nézzenek kietek!

Az erdei népek körülveszik.

— Igaz-e, hogy ide a kődökömhöz kötöttem az apám pénzit?

Ami igaz, az igaz. Az a törvény, hogy az első a havason Üdő Márton. Az ő pénzinek a helye mindenkor a követ köldöke. Attól jobbra haladva köröskörül mindenki beköti a maga pénzit az ingbe a megállapított sorrendben, a szerint, hogy hányadik a szállása a Marci bácsiétól. A visszajáró pénzt szintén e szerint helyezi helyére. Akinek nem jár semmi, annak a pénze helyére beleköt egy kavicsdarabot, de a sorrend mindenképpen kell, hogy találjon.

— Úgy van-e? – bőgi a legény az igazolás végén.

— Hát jól van, jól! – dunnyogják vissza megelégedetten.

Most már a követ is leülhet a tűz mellé.

— Édesapám nem üzent valamit? – kérdezi az Ugrai fiú, aki pásztorkodással tartja el a családját, mert az öreg Ugrai két esztendeje mégis megvakult, pedig mikor a szentmártoni doktornak megmutatta volt a szemét s az figyelmeztette, hogy ha többet iszik, bizonyosan megvakul; mérgesen rázta meg a fejét, hogy „Sömmit se tud a doktor úr! Ki hallott affélét, hogy két rossz ablak miatt az egész ház összedűljön?“

— Üzenni üzent! – ösmeri el a követ.

Kíváncsian mások is odahallgatnak, hogy mit üzen a vakember.

– Aszonta, hogy könnyebben lát, mint tavaly! – kacag a hírhozó.

— Akkor jó – nyugszik meg a legény.

A jókedv felelevenedik. A követ ontja a híreket a faluból.

— A templom új keresztjét feltették.

— Azt ki, te?

— Kutya Jóska, a cigány.

— Tán nem? Ugyanbiza? – lepődnek meg.

Nagy dolog a keresztfeltétel. Senki sem mert olyan éktelen magasba felmászni, csak Kutya Jóska. Ő is csak azért, mert egyszer már halott volt s mikor el akarták temetni, a koporsóban felébredt, s a saját lábán jött haza a temetőből. Örvendtek is neki a többi cigányok. Aki már egyszer megjárta a másvilágot, az veszély nélkül felmászhatik a toronygombhoz.

— Mikor felért, – újságolja a hírhozó – lekiáltott, hogy „félek!‟

— Mitől félsz? – szólott neki Nágó, a pallér.

– Hogy leesem!

– Ne félj semmit, – biztatta a pallér – mert van itt hely elég, ahova essél!

— Még mindig olyan nagy kutya Nágó? – kérdezi valaki.

— Ő má nem, mert éppen a héten hagyta ott a második felesége – jegyzi meg a hírhozó.

— Ne beszélj te! – tetszik a népeknek az újság s néhány megjegyzéssel meg is magyarázzák a válást.

— Amelyik férfiú meleg cserépre ül s bundadarabra, annak nem kell asszony!... Ha nem embere, nem ül az asszony!...

— Két ökröt vettek volt, – magyarázza az Üdő Márton fia – egyet Nágó, egyet az asszony, de a fejérnép mind a kettőt elvitte.

— Most mivel ganyéz szegény Nágó? – szól közbe valaki.

Jót kacagnak rajta. A hírhozó azt magyarázza, hogy a kétféle gyermekek miatt is baj volt:

— A mostohagyermekeit nem állhatta semmiképpen.

— A magáét bezzeg állhatta! – kottyan bele egyik asszony mérgesen, felháborodva.

— Azokat igen, – hunyorít vissza a legény – mert azokat akkor es állhatta...

— Ejjó! – böffen fel a kacagás újból.

— Egyebet mit hallottál? – faggatják a faluban járt embert.

–Béla Jóska házasodik!

– Hát az mi a tetűre?

Valaki megmondja mindjárt, de azt nem lehet leírni. Olyan perefernum az, ami az emberrel együtt születik.

— Érdemes dolog még annyi történt, hogy egy autós urat megvertek, ha jól tudom még szerdán, mert belehajtott a csordába s a jószágot megvadította, egynek el is tört a lába. – Az arcok elkomolyodnak, mért a jószág, amit ők gondoznak, sérthetetlen, szinte szent dolog. Az emberi élet az más, de a drága, szép ökrök!... Tiszta lehetetlen, hogy megtörtént volna.

— Annyi marha előtt még a főispán es megáll – rázza a fejét hitetlenkedve maga Üdő Márton is.

— Azt azonban igen jól tették, hogy az urat félig döglöttre verték, mert megérdemelte. Addig kellett volna ütni, míg egyet szusszan... Addig...

Kissé elkedvetlenítette a hír az erdei embereket. Már szedelőzködtek is. Menni kell itatni. Az est árnyéka már ereszkedik a fákra, a tűz is ébredni kezd. Az is érzi, hogy közeleg az éjszaka. A tűz ideje pedig az éj. A madarak is vonulnak hazafelé. A bogarak már lepihentek. Az erdő furcsa rothadó szaga már érzik. A harmat is észrevétlenül leesett... Üdő Márton már ott baktat a fák között s a többiek is szedelőzködnek. Egy szép, fiatal menyecske halad el mellettem. Kívánatos, üde, erős és meleg, mint egy büszke, hegyeskörmű vadmadár.

— Jere, hálj nálunk! – fogom meg a kezét és tréfálok az ő nyelvén.

Felkacag, mint a galamb s villan a szeme:

— Miért? Hiszen maga nem fél nálam nélkül sem!

— Nono! – fenyeget az ujjával a falubajárt ember. – Maguknak is hoztam valamit s két írást vesz elő a kebeliből. Egyet nekem, egyet Uz Bencének.

— Ez a hivatalos a tiéd, Bence, a kisasszonyírás az úrfié. Osszák el.

— Hej, a teremtésit! – rikkantok fel örömemben a láttára. – Mégis szép az élet!

— Az a, – morog kedvetlenül Uz Bence – hogy a temerdek tűz vesse fel azt es, aki ilyent mond!

— Mi a bajod? – döbbenek rá.

– Vizsgára rendeltek a romány nyelvből – nyomja a kezembe a pecsétes parancsot. – Még ma éccaka mennem kell, hogy odaérjek.

— Tudsz-e románul? – kezdem sajnálni, mert a hivatala, a kenyere függ tőle.

— Az ezután válik meg! – feleli kétértelműen.

Levert, morózus, félhangosan súlyosakat káromkodik, de azért kedvesen langalót vet a tűzre, hogy az „iromány“-omat elolvashassam.

II.

A vizsgán hamar átesett Bence. Az útkaparótudománnyal nem sokat teketóriázott a bizottság.

— A következő! – únta már a dolgot az elnöklő inspektor.

Uz Bence haptákba vágta magát:

— Hier!

— Hogy hívják? – kérdezte az elnök.

— Ik melde gehorsamst: Firer Vadász Uz Bence.

— Miért beszél németül? – haragudott az elnök.

Bence nem engedett a haptákból:

– Én azért beszélök némötül, – mondotta magyarul – mert jelenleg nyelvvizsgán vagyok!

— Tud románul?

— Értögetök.

Kisült, hogy egy szót sem tud románul. Elcsapták és az utászházból is ki kellett költözködnie.

Pár nap múlva jött is a csendőrőrmester, aki kilakoltatta.

— Ideje, hogy az erdei vadak végre megnyugodjanak – mondotta megnyugodva.

— Tőlem eddig is megnyughattak – tiltakozott Bence, akinél híresebb orvvadász nem volt a környéken. A vadászatba ugyanis jobban bele lehet bolondulni, mint a fehérnépbe vagy italba.

— Nincs feleséged? – beszélgetett az őrmester.

— Volt, de még leánykorában itthagyott – mókázott Uz Bence.

— Valami vagyonod csak van?

— Van egy kicsi futkosó.

— Mi az a futkosó?

— Ez a küsdeg, zsebbeli kutya ne!

—  Csúf állat! – jegyezte meg az őrmester.

—  Csúf a nénéd kontya! – morgott magában Bence, de hát a csendőr előtt nem lehet elárulni, hogy nincs több ilyen kutya Európában. Felmegy ez a fára is a mókus után, s nincs az egész havason az a rókalik vagy madárfészek, amit fejből ne tudna. Ugatni pedig még nem hallotta senki. Nem bolondult meg, hogy ország-világ előtt kikiáltsa, miben sántikálnak a gazdájával.

— Innen hova költözöl? – zárta be az állami ajtót a csendőr.

— A Csedő úr szállására megyek őrzőnek.

— S ott mit csinálsz?

— Disznót hizlalok – felelte álnokul Bence, mert úgy értette, hogy vaddisznót hízlal. Az erdei szállás háta megett, a Nyilénk alatt, a cserésben csordáslag járt a vadsertés és szépen gömbölyödött a makkon.

— Aztán nehogy valamin megfogjalak! – búcsúzott a csendőr.

Uz Bence ismét csak magában válaszolt:

— Fogod a nagyanyád térgyit!

— A hatóság nem tréfál! – merkelt újból a csendőr.

Erről csakhamar meg is győződött. Alig rendezkedtünk be az új szálláson, – ahonnan a Csedő úr szolgája szerencsénkre éppen a kellő időben hala meg a vérmérgezése miatt – Bence fogta az előltöltő puskáját és azt mondta:

— Elmegyek s valami harapnivalót hozok.

Két lépéssel már el is tünt a bokrok között, de alig kerülte meg az Oltárkövet, hirtelen három úri vadász ráemelte a puskáját:

– Stai!

– No, csúf petekbe habarodtam! – gondolta Bence, mikor megismerte a szolgabírót.

– Ide a puskát! – célzott rá a főbíró.

Bence sunyin ránézett, figyelmeztetőn felemelte a mutatóujját és halkan, csak úgy félszájjal pisszegni kezdett.

— Csend! Csend! Itt van!

– Mi van itt?

— A medve! Az van itt istálom! Veszedelmes vén, gyapjas állat!

Az urak meghökkentek:

— Hol? Merre?

— Csak ehejt, a patak felett ereszkedett le... Nem hallották?

A vadászok idegesen váltották át a töltényt robbanógolyóra. Uz Bencének még a gyér bajsza is meredezett az izgalomtól.

– Senki egyet se lépjék. Én szembekerülök a medvével s idetérítem.

Az urak sápadtan néztek utána és vártak. Állottak, mint a cövek legalább egy órahosszat, minden neszre lövésre készen s azalatt a ravasz székely úgy eltűnt, hogy bottal üthették a nyomát.

— Nem adtam volna egy pár ökörért! – kacagott, mikor nekem beszámolt a „móká“-ról.

A fegyvert azonban elrejtette.

— Az életemért nem adnám! – mondotta büszkén.

Fájin előltöltő puska volt, amibe betömik a puskaport a csövin, szösszel-kóccal lefojtják, arra jön a „mag‟, a golyó vagy serét, ismét fojtás. Kapszli gyujtja be s biztosan pofonvágja a lövőt. Néha elviszi a félarcát, de azt csak azután veszi észre az ember. Híres fegyver volt. Maga Uz Bence szerkesztette a csövin kívül. A lelkit feltette volna minden lövésre. Hát ilyen puska volt.

Jó is volt, hogy elrejtette, mert veszedelmes idők jártak. A vadászok nem nyughattak, állandóan koslattak a havason. Uz Bence nélkül azonban senki sem tudott boldogulni. Ő volt a vezető románnak, magyarnak egyaránt. Úgy ismerte a havas minden szegelikát, mint a tenyerét. Szépen is keresett. Minden vadnak megvolt a tarifája. Ha a vadász sajnálta, még csak nem is látott vadat. Nem volt az a híres kutya, amelyik hajtani tudott volna, ha Bence nem akarta. Csak reánézett a kitűnően idomított ebekre s azok még a szájukat sem tudták megmozdítani, úgy megigézte őket. Éppen a szezón kezdetén voltunk, tömegesen jöttek a „vendégek‟. Mindennap tele volt a kalyibánk. Az elsők között volt az inspektor úr, aki Bencét elbuktatta. A vizsgák végeztével az urak felhozták a havasba egy kis vadászatra. Bencét nem ismerte fel, de a székely szeme felvillant:

— Jó helyre jöttél. Most én vizsgáztatlak meg.

Azért nagy buzgalommal kalauzolta. Gazdag bojár volt az inspektor, aki végigcserkészte Afrikát is, de Bence mellett vadat még csak nem is látott, pedig három napig táboroztak a havason.

Kedvetlenül éppen hazafelé tartottak estefelé, mikor a falu közelében, ahol az erdő a legelőknél véget ér, hirtelen megtorpant Uz Bence:

— Hijnye, beh fájin mókus!

– Hol? Hol?

— Ahajt szökdösik azon a bokron ne!

Az urak kapkodják a puskát a vállukról, de a prefektus egy mozdulattal eltiltott minden lövést.

— Poftiti Domnule Inspector! – súgja előzékenyen a vendégeknek.

Pillanat alatt eldördül a lövés, s hát a „mókus‟ irtózatosan elkezd bőgni, vergődni a bokor mögött. Akkor látják, hogy az esti derengésben egy szegény tehenet lőttek ülepen. A farkabojtja játszadozott az ágak közt, ahogy hajtogatta a legyeket, azt mutatta mókusnak bosszúból Uz Bence.

— Emmá lövés volt! – tekergett a kacagástól s még hozzá száz lejt is kapott, csakhogy az „eset“-ről hallgasson.

— No most kvittek vagyunk! – hunyorgatott elégedetten nekem a vacsoránál, mert pompás halvacsorát csaptunk ennek az örömére.

A halat sem úgy fogta, mint más ember, hálóval, horoggal, múrovarokkal, csak belenézett a patakba s azt mondta:

— Itt van!

Azzal vetkőzni is kezdett. Mikor úgy állott ott, mint ahogy az Isten megteremtette, összegyüjtött nyolc-tíz akkora követ, mint a fejem. Előbb azonban „megvetette‟ a vizet. Az özönfát a göbőből eltakarította, ezt hívják vízvetésnek. Arra felkapdosta a köveket és hatalmas erővel beleverte a vízbe, hogy fehéren forrott, habzott tőle.

— Megvannak! – mondotta és belebújt a vízbe. Puszta kézzel, a kopoltyújoknál fogva kettőnként szedte ki az akkora halakat, mint a karom. Tizet-tizenkettőt is egy göbőből.

— Buta állat a hal! – mondotta megvetéssel, mikor csodálkoztam. – A kődobálásoktól úgy egymáshoz bújnak, mint a juhok. Az ember fájinul végigcirókálja a hátukat, míg a kopoltyújukhoz ér és szépen kiszedi.

A rákászásnak is számos módját ismerte, de nem szerette a rákot.

— Száz rák sem ér meg egy font húst! – szokta mondani, de fogta őket százszámra, mert „az urak a gamat-dolgokat szeretik‟.

A pénzt, amit vadfogásból kapott, szorgalmasan gyüjtögette, faodukban rejtegette, mert a „jövő fársángon‟ meg akart házasodni, el akarta venni a szeretőjét. Én nem. Ebben különböztünk.

Reszketve leste, hogy minél több pénz gyűljön, de medvét nem engedett senkinek lőni.

A medve volt az ő igazi szenvedélye. Esténként hihetetlen meséket hazudott össze a vele való dolgairól, hogy fiatalabb legény korában bocskorszíjjal kötözte meg, s úgy hozta be a faluba. Máskor a fúrésznél aludt a tűz mellett, mikor a medve odajött fűttőzni és a hátát nékivetette a Bence hátának.

— Eridj tovább, asszony! – döfött rajta a legény, félálomban – még letaszítasz az ágyról.

A medve csúnyát morgott, s akkor látja, hogy mi történt. Így folyt továbbra is csodálatos élete az erdőn. Az ősember korából maradt vissza a havasok között. Ugyanazok voltak az álmai, a vágyai, a szenvedélyei.

Négy-öt medvét is „tudott‟ a környéken, de igyekezett elijeszteni a vadászokat, pedig mindenik medvét szeretett volna lőni.

Este olyan borzalmas történeteket és eshetőségeket mondott, hogy vagy végkép megijedt a vadász és reggelre rettentő főfájást szimulálva mondta: „Hagyjuk máskorra!“ – vagy állotta a bátorságot, ha kissé sápadtan is. Ha nem ijedett meg, akkor jött a „gagya-próba“, mely a történeteknél is rémítőbb instrukciókkal kezdődött.

— Ezt a disznóölőkést szúrja a csizmaszárába, – nyujtott át egy félöles nyársat – s ha a lövés után a medve nem esik el... mert sohasem szokott elesni... igyenesen vágja bele a két első lába között a szívibe... Azzal ne törődjék, hogy a félarcát vagy a vállát lehúzza a körmivel, csak vágja bele a temerdektüzit, mert ha nem abba’ minutában vége van!

— Robbanó-golyós fegyverem van – hebegett a vadász, kevéssé elváltozva színében.

— Az mind lehet! – Három sem elég abból egy valamirevaló medvének... Csak szorítsa a kést... Azzal nem kell törődni, hogy egy-két font hús lejön az emberről.

A vadászok ilyenkor igen komolyak és szótalanok szoktak lenni. Van olyan is, akinek már ennyitől is fájni szokott a hasa.

Ha még mindig nem tágított a vadász, szelíden, de különös, sajnálkozó nézések közt megkérdezte:

— Gyermekei vannak-e a naccságos úrnak?

A vadász rendesen meglepődött.

— Miért kérdi?

— Szegények! – sóhajtott ilyenkor szomorúan Uz Bence.

Vannak azonban kutyakonok emberek, kik még erre sem tágítnak.

Az ilyent aztán „állásba‟ állította és elvégezte az utolsó ecsetvonásokat is a lelkén.

— Tartson ki a naccságos úr! Ne féljen!... Úgyis csak egyszer halunk meg!... Azt a nagy kősziklát látja-e? No, abban aluszik!... Én most megyek, felkőtöm, s igyenesen erre rohan... Máshejt útja nincs... Csak arra úgyeljen, hogy el ne üsse, ha erre rohan, mert akkor lepedőben viszik haza!... Én kezdöm a hajtást!

Mindjárt el is tűnt a még sötét erdőben, de nem ment tovább ötven lépésnél. Ott nekiállott egy nagy bükkfának, döngetni kezdte a fejszefokkal és olyan szörnyű ordítást, kiáltozást vitt végbe, mintha húsz ember egyszerre megbolondult volna. Közben figyelmeztetéseket küldött a vadásznak.

—  Vigyázz!... Itt van!... Megvan!... – Most kihajtom!...

A szerencsétlen vadász hátán felborzolódott a szőr attól, ami ezután következett. Uz Bence a medve képiben elkezdett először dörmögni, szuszogni, bömbölni, pökdösni, ember képiben jajgatni, bokrot zúzni, hörögni, mint a megszúrt disznó, majd egy hatalmas szikladarabot alája dugott fejszenyéllel megbillentett, s az irtózatos csörtetéssel lezuhant a szakadékba... A vadász homályosan látta is a guruló fekete tömeget és magában hálát adott az Istennek, hogy arra tört ki a medve; de Bence ráordított:

— Eleibe! Eleibe! Ne ereszd!... Ne hadd!.,. Kerüljön eleibe!... Lőjjön reá!... Lőjjön már!...

Nehány mérges dörmögést közben belevegyített az emberi szóba, s maga is nagy dérrel-durral utána rohant a medvének s jót kacagott, mikor a vadász ijedtében belelőtt valami fekete csutakba.

A zaj távolodott. Végre megszűnt.

Fáradtan, mérgesen, csapzottan, bokorágtól véresen került vissza végre Uz Bence. Mindjárt a vadászra támadt, ki közben megnyugodott és visszanyerte természetes színét.

— Miért nem lőtt rá?... Igyenöst a markába csúszik az ülepin a nagyáldottnagy medve, s ő nem lő reá!... Az ötszáz lejt kivette a zsebemből... Hij azt a mindenit!...

Csak akkor nyugszik meg, mikor a „fájdalom- díjat‟ a vadász nagylelkűen beigéri.

A baj azonban ezután következik. A vadász – látva, hogy első alkalommal nem ette meg a medve – rendesen vérszemet kap és most ő áll az erdő felé.

— Holnap törik-szakad, megkerítjük a medvét.

– Annak már bottal ütheti a nyomát! – kesereg Uz Bence.

A vadász azonban nem tágít. Beigér valami kecsegtető összeget, amit biztosan megkap Uz Bence, ha rálőhet a medvére, akár elesik a medve, akár nem. Bence ettől megpuhul. A jó konyakot se sajnálja az úri vadász.

— Még egyet tudok! – szokta szelíden mondani Bence.

Tud is. Ő ne tudna?... Az igazi medvét azonban a maga számára szokta tartogatni... Eszeágában sincs, hogy meglövesse, de az ilyen jó bolondnak mégis alkalmat kell adni, hogy legalább reá lőjjön. Most módszert változtat. Elkezdi dicsérni a vadászt.

— Méges kemény ember a naccságos úr! A fir hangját ennek a világnak, sok embörrel volt má dolgom, de ilyennel, mint a naccságos úr, sohase...

Jólesik a vadásznak az efféle beszéd. Hogyne esnék jól... Maga is elhiszi, hogy ő a legbátrabb, legkeményebb ember Romániában s olyan nyugodtan alszik az izgalmak után, mint az édesanyja ölében.

Azalatt természetesen Uz Bence titokban „megigazítja‟ a vadász veszedelmes töltényeit. A golyókat kiszedi, de csak kettőből. Tisztában van vele, hogy két hiábavaló lövés után vagy menekülés lesz a vége a vadászatnak, vagy nem lesz már mivel lőni. A medve mindenképpen épen marad.

Másnap elviszi a barlang közelébe s elhelyezi a vadászt egy olyan sziklán, hogy a medve, ha madár volna, se tudna oda felmászni és a tegnapi idegölő zaj mellett nagy fifikával kiszökteti a medvét... A vadász úgy érzi, hogy a homloka megvastagodik, a teste fagyni kezd és hiába meregeti a szemét, alig lát vele, eszébe jut, hogy éppen most kéne kifújni az orrát, de nincs rá idő, a fegyver pedig olyan vastag lett a markában, hogy alig bírja átfogni, jövő hónapban lesz a nevenapja és nincs értelme... semmi értelme sincs az életnek. A barna szőr büdössége megcsapja az orrát és eszébe jut, hogy gyermekkorában medvecukrot evett, amit akkor másképpen hívtak... A belseje forrong, félelmek ütköznek a melléhez, de a külseje szelíd, színtelen és alázatos, mint aki halál helyett életfogytiglani fegyházat remél... s csak akkor tér magához, mikor Uz Bence kétségbeesetten ordítja:

– Lőjje le már, ne imádkozzék odafenn!

Ilyenkor komótosan felveszi a vadász a puskáját, jól pofához szorítja, céloz (maga is csodálkozik a biztosságán és hidegvérén) s a két lövés eldördül.

— Megvan! – ujjong Uz Bence és rohan oda, ahol a lövések érték a medvét. Keres, kutat s egy szederlevélen megkapja a friss vércseppet.

— Sebes!... Sokáig nem viszi! Utána tekéntetes úr!

A vadász lefut a patak medrén. Köldökig megvizül, de nem törődik vele. Egy másik völgyből Uz Bence kiabál:

– Nem arra! Erre! Né, hol megyen!

A vadász fut, mászik, elbotlik a saját puskájában, lemegy a bőr a térdiről, a halántéka lüktet, azt sem tudja, hogy milyen irányból kiabál Bence, akinek hangja egyre távolodik, végül elvesz.

A vadász leül az anyaföldre.

A medve valahol rég alszik egy setét bokorban.

Az erdőben csend van.

— Holnap hajnalban azonban hazahozzuk a vén Rózsit! – kacsintott nekem Bence, mikor a vadász hazatakarodott. – Tegyük el magunkat holnapra – sürgetett, mert szükség van az erőre, ha Rózsi szerelmesen megakarná ölelni az embert.

Az erdőn hamar elálmosodik az ember, reggel pedig úgy ébred fel, hogy fáj minden testrésze. A friss széna igaz, hogy este puha, illatos és költői, amely csak kábult, mély álomba rejt, de reggelre olyan, mint a kő és minden éccaka vörösre csípnek a bolhák benne. Rá se értem tisztességesen vakarózni, már indulni kellett.

— Menjünk, – sürgetett Bence – mert ilyenkor jár a vízre.

El is találta.

Mire a leshelyhez értünk, a medve olyan békésen cammogott a csapáson, mintha a korcsmába menne egy deci pálinkára. Szelíd, kedves volt. Egy kicsit útközben még mórikázott is. Békés látvány volt és szeretetreméltó. Szinte jött, hogy jóreggelt köszönjek neki, de Bence bátyám csendre intett a szemeivel.

— Úgyelni kell a lövéssel! – oktatott sugdosva, mert a feneke fennebb áll, mint a feje.

Ember is van elég olyan, ki a nemtelenebb részét hordja felül.

Időm se volt azonban gondolkodni, Uz Bence már rá is lőtt a medvére. A szegény állat kínosan megállott, majd lassan felénk tekerte búsan a fejét és jóságosan megnézett, mintha azt mondaná: „Miért bántotok ti engemet? Mit vétettem én nektek?“

Szégyeltem magam és a tekintete előtt lesütöttem a szememet, de ezalatt a második lövés is eldördült. A medve retteneteset ordított és összerogyott.

— Meg ne mozduljon, ha az élete kedves – figyelmeztetett Bence – s valóban, a véres állat szörnyű erőfeszítéssel fölemelkedett, de alig tett pár lépést, a mellette tátongó mélységbe szédült. Mindent törve, zúzva gurult le a meredeken.

— Utána! – bődült rám Uz Bence.

Az aljban a medve mégegyszer négykézlábra kapaszkodott, de az újabb lövésre visszarogyott és megkezdődött haláltusája. Első pillanatban kezeivel, lábaival feltépte maga körül a földet, rémes ordítása percig sem szűnt, bundája csapzott lett a kíntól, sortéi felmeredtek, becsületes arca ezerrétűvé torzult, majd folyton lassudó hörgés következett. Kitátott száján a magasba fújta a vért, amely piros ködként csillogott a felkelő nap fényében; végre háta meggörbült, mint az íj és egy utolsó, rettentő rángással kifújta páráját. Beleizzadtam a belső gyötrelembe, míg szegény medvetestvérem kiszenvedett.

Így is csak percek mulva mertünk közeledni, pedig a vén halál már rég kipihente magát rajta.

— Mindahárom lövés halálos volt! – hősködött a vadász.

A föld, falevelek, füvek, ágak köröskörül tele voltak fröcskölve sötét vérrel és a furcsa szagtól nyomott volt a levegő.

Egyet hengerítettünk rajta, mint a megölt disznón szokás. Akkor látom, hogy alatta tenyérnyi helyen nem véres, hanem fehér a hely. Maga Uz Bence is meglepődött.

— Ez tiszta téj! – nyalintotta meg. – Most már tudom – magyarázta. – A medve szoptatós volt, s kínjában eleresztette a tejét...

— Mi lehet a kicsinyeivel?

Mindjárt az jutott eszembe.

Uz Bence nem felelt, de maga is elkomorodott és többet nem tudott örülni a medvének.

Egész nap szótalanok voltunk mindaketten. A medvebocsocskák jártak az eszünkben. Uz Bence szemmelláthatólag szenvedett. Délutánig kibírta, de akkor fogta a puskáját s azt mondta:

— Megnézem, mi van vélik?

— Megyek én is! – ajánlkoztam.

Feltarisznyáltunk és elindultunk a medvenyomon. Hamar megkaptuk a fészkét. Két ölbevaló drága bocsocska nyujtogatta a levegőbe az orrocskáját, s szagolta jöttünket.

— Álljon meg! – parancsolta Bence. – Le az ujjast! Szépen megközelítjük és a kabáttal leborítjuk, hogy ne körmölhessenek.

Amíg mi az ujjast levetettük, a bocsocskák keservesen sírtak az édesanyjuk után. Éhesek voltak szegénykék. Mintha érezték volna az árvaságot is.

Orozva közeledtünk feléjük. Én azonban elügyetlenkedtem a dolgot, keresztül estem egy bokron, s a zajra a két kicsike beszaladt az erdőbe. Hiába kerestük, kutattuk egészen estig, többé nem sikerült a nyomukat megtalálni. Fél éjszakát lestük is, de a bocsocskák nem tértek vissza. Az árvák sírva elindultak keresni az édesanyjukat.

— Addig nem nyugszom, míg meg nem kerítem őket! – fogadkozott Bence.

Az első nyomokat a szépvizi erdőkben találtuk meg. Valami vadászok rájuk lövöldöztek, de nem találták el.

Az árvák megrettenve, éhesen, szomjasan, futottak tovább. Kicsi szívük dohogott a félelemtől, kerek, harmatos, fekete szemecskéjük elnyílt a rémülettől, de mint két vinnyogó, barna gombolyag gurultak tovább puha talpacskáikon.

Másnap délelőtt egy szénégető újságolta, hogy az ajnádi vészen két medvebocsot látott játszani.

— Oh lelkem gyermekeim! – örvendezett Uz Bence a jó hírnek.

Hát játszottak is szegénykék! Pillanatra elfeledték árvaságukat, az anya utáni búbánatot, a gyermeki természet előtört belőlük a szép napfényen, az erdő szépsége és nyugodt boldogsága, a madárnóta, a virágkáprázat pillanatra leütötte lábukról és játékba fogtak.

— Hála légyen a jó Istennek! – áldázódott mellettem Uz Bence.

— Adjanak egy szivardohányt! – szólt a pásztor.

Hogyne adtunk volna ezért a jó hírért akármennyit.

— Ne vesztegessük az időt! – figyelmeztetett Bence – Ajnád felé kell, hogy keressük.

Jó darab utat kellett megtennünk addig, de igyekeztünk, meg nem állottunk addig, míg a vaksetétben az arcunkat a fákba nem vertük.

— Meg kell hálni! – ismerte el Bence is, pedig égett a föld a talpa alatt s még az étel se esett jól, annyira izgatta a két medvebocs sorsa.

— Elpusztulnak vagy valami leli őket, ha gondunkba nem vesszük.

Ebben teljesen igaza volt.

Mire annyira virradt, hogy a jót a rossztól meg tudtuk különböztetni, már a szentkirályi határban jártunk.

Hát egyszer látjuk, hogy egy ember fut felénk lelkendezve.

— Magik vadászok úgy-e? – kérdezte fölöslegesen.

— Láthassa, hogy puska van nálunk! – morcoskodott Bence.

— Azért gondoltam... Akkor jó helyt járok!

— Mit akar?

— Én semmit, de ha magik csudát akarnak látni, menjenek le az alsó falu végire. Ott aluszik két medvebocs az árokban. Úgy essze vannak ölelkezve, mint két édes testvér... Édösdeden alusznak...

Uz Bence nem is válaszolt, csak megfutamodott. Alig értem a nyomába.

Egészen ki volt kelve a képiből, mikor odaért.

Mindjárt az árokba vetette magát és keresgélni kezdett. Nem kellett sokat keresnie, mert az egyik görbületnél ott volt a vértócsa.

— Elkéstünk! – hörögte szederjesen s az arca be volt esve.

— Mi történt?

— Ne nézze meg! – hárított el. – Nem magának való... Úgy is mindjárt megtudjuk a faluban.

— Akkor siessünk!

— Már nincs miért.

Ő már tudta, hogy mi történt.

– Elkéstek! – mondotta komótosan egy öregrendű ember. – Már a fészivel agyonvertük őket. Mindakettőt. Geczy Isvány tám eddig meg is nyúzta őket...

Uz Bence megfordult, két füstös öklét fenyegetőleg felrázta az égre, majd meggörnyedt és sírt, mint a záporeső...

Ilyen volt Uz Bence.

III.

— Szakadjon le a kezem, ha többet állatra emelem! – fogadkozott lelkiből otthon, de csak addig tartott a fogadalma, amíg a volt magyar főispán kiizent, hogy jön pávászni.

Április végefelé kezdi a dürgést a vadpáva, úriasan fajdkakas, Uz Bencén és rajtam kívül a világ legszerelmesebb madara. Halálos óráján is cseppen el a nyála az élvezettől annak, aki életében egyszer is volt pávászni. Csak makog az ember, de el nem tudja mondani, olyan nagy gyönyörűség. Nincs az az öreg ember, kinek a kellő időre fia ne születnék, ha csak egyszer is dürrögni látta a pávát, ezt a száraz ágon kinyílt gyönyörű hajnalvirágot. Az is igaz, hogy könnyebb a tevének a tű fokán átbújni, mint pávát lőni. Nagy módja van annak. Uz Bencének azonban gyermekjáték, mert ő Európa legjobb pávavadásza. Úgy be tudja lopni magát, hogy akár a farkánál fogva le bírná húzni az ágról a pávát. A „belopáshoz“ tudni kell, hogy két része van a dürgésnek, mikor a páva