A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

María Dueñas: Las hijas del capitán

Editorial Planeta, S.A., Barcelona, 2018

Fordította: Varju Kata

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © Misorium, S.L., 2018

Hungarian translation © Varju Kata, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-869-3

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Nélkülözhetetlen és önmagukat adó,
az Arenas lányokhoz hasonló nővéreimnek.
Az unokahúgaimnak, majdnem testvéreimnek.

Mindazoknak, kiket az élet otthonuk elhagyására kényszerített.

ELSŐ RÉSZ

1

Továbbra is tetőtől talpig feketét viseltek – fekete cipő, fekete harisnya, fekete fátyol, fekete kabát. Maroknyi szomszéd lépett nyomukban a lakásba, talán úgy vélték, nem illendő még magukra hagyni őket. Egyikőjük kávét tett fel, egy másik egy doboz kekszet helyezett az asztalra; suttogások és alig hallható szavak közepette torlódtak össze a konyhában. A vállánál fogva ültették le az anyát, ő pedig hagyta magát. Victoria néhány felemás csészét vett elő az egyik szekrényből, Mona a kölcsönkapott kalapot vette le, hajába mélyesztett ujjakkal dörzsölte át fejbőrét, Luz a mosogató szélének támaszkodott, és egyetlen pillanatra sem hagyta abba a sírást.

Most búcsúztatták el édesapjukat a queensi Kálvária temetőben, ahol sár és hó keveréke fedi maradványait. Emilio Arenas ott fog nyugodni az örökkévalóságig, olyan emberek csontjai között, akiknek nyelvét sosem beszélte, és úgy, hogy sosem fogja megtudni, hogy a lehető legalkalmatlanabb pillanatban hagyta el ezt a világot. Valójában szinte minden pillanat meglehetősen alkalmatlan a halálra, viszont ötvenkét évesen, mikor egy óceán választja el szülőföldjétől, és egy gyökértelen családot hagy maga után, egy frissen megnyitott, középszerű, adósságokkal terhelt üzlettel, nos, a helyzet akkor még borúsabbnak tetszik.

A felesége és három lánya is képtelen lett volna rá, hogy abban a sorrendben idézzék fel az eseményeket, ahogy azok azóta történtek, hogy a lépcsőfokokat kettesével szedve fel nem szaladt az utcáról a negyedikre az egyik fiú, és ököllel verni nem kezdte ajtajukat. Tűzként terjedt a hír: baleset történt, hangzott mindenhonnan. Sajnálatos esemény. Épp a Marqués de Comillast rakodták ki az East River mólóin, mikor egy rosszul rögzített kampó miatt lezuhant az egyik, csomagokkal teli háló. Micsoda balszerencse, mondták. Szörnyű balszerencse.

Fatal head trauma, állt az orvosi leletben, ami még mindig félig összegyűrve hever az olajkályha mellett. Egyikőjük sem olvasta. De ha megpróbálták volna, akkor sem értettek volna belőle semmit; megfejthetetlen angolsággal fogalmazták, hivatalos és orvosi formulákkal teletűzdelve. Jobb frontális lebeny, törés, koponyaűri massza szivárgása, hemorraghiás beszűrődés. Ha saját anyanyelvükön írták volna, akkor is csak egyetlen dolgot tudtak volna kivenni belőle, hogy feltétlenül halálos. Az anya azonban még ennyit sem, hiszen nem tudott olvasni.

Ettől a pillanattól fogva csak különálló képvillanások sora maradt meg bennük. Ahogy futnak a fiú után, le a lépcsőn, aztán pedig kipirultan rohannak a La Nacionalba, ahol a hírt kapták. Az ablakokból és a járdáról őket bámuló emberek, a kikötői hatóságok autója, ami hangos kerékcsikorgással áll meg mellettük, az egyenruhás férfi, aki egy spanyol munkás társaságában száll ki belőle, és sürgeti őket a beszállásra. Az utcák a kocsi ablakából, ahogy a Lower East Side felé zötyögnek, tűzlépcsők cikcakkos vonalával mintázott homlokzatok, a sietősen nyüzsgő, és az úttestet minden látható rendszer nélkül átszelő gyalogosokkal. A megérkezés a Transzatlanti Hajótársaság nyolcas mólójához, a kopasz orvos, aki a betegszobának használt helyiségben fogadja őket, szájának mozgása hamuszín, nikotintól sárgás bajsza alatt, és a rajta kiejtett szavak, melyeket nem értenek. A hátuk mögött megjelenő, összevont szemöldökű férfiak, a hordágyon fekvő, lepedővel letakart test, a sűrű és sötét vértől pirosló, gézzel teli fémvödör. A lesújtott anya, a feldúlt arcú lányok. Hogy nélküle térnek haza.

Ettől fogva összetorlódnak a képek, bár már lassabban követik egymást – a koporsó, amiben néhány órával később a lakásba szállították a holttestet, és ami alig fért el a keskeny lépcsőfordulókban, a gyertyák és virágcsokrok, a nagy, fénylő és egymástól elütő állványokon, melyek kérés nélkül érkeztek a temetkezési vállalattól. A nyitott ajtó, a rajta belépő emberek sora, és a galíciai, asztúriai, karibi, baszk, olasz, görög, ír, andalúz kiejtéssel elsuttogott részvétnyilvánítások. Sapkájuk, kalapjuk és svájci sapkájuk levétele közben fejüket tisztelettel lehajtó férfiak; nők, akik arcon csókolnak, és a kezedet szorongatják. Még több könny, még több kendő, köhécselés és a folyosó mélyéről hallatszó imádságok foszlányai, ott állították bakokra a megviselt testet rejtő koporsót. Így ment ez hajnalhasadásig.

Gyorsan röpültek az új nap órái, átszállítás egy Manhattantől távoli temetőbe, a koporsó leeresztése a sírgödörbe, a rálapátolt föld kopogása a koporsó fedelén, a hatalmas szegfűkoszorú a keresztbe futó szalaggal, amit kérdés nélkül rendelt meg valaki: FELESÉGED ÉS LÁNYAID SOSEM FELEJTENEK. A halotti ima, Luz heves zokogása a többiek csendje közepette, a búcsú. Ismét korán esteledett, fények, érzések és hangok forgataga járt őrületes táncot a fejükben, már hazafelé tartottak, és csak azt kívánták, bárcsak mindenki hazamenne, és békén hagyná őket. Ahogy közeledett a vacsoraidő, egyre lanyhult a nyüzsgés, a konyhában várt rájuk mindaz, amit a szűkös körülmények között élő gyászolók a legnagyobb jóindulattal fel tudtak ajánlani számukra – egy lábas húsgombóc, egy adag rakott padlizsán, fasírozott, egy húslevessel teli ón tejeskanna.

Végül csak négyen maradtak, hogy megbarátkozhassanak a valósággal. Még vonakodtak megosztani egymással gondolataikat, így aztán a lányok inkább szótlanul pakolászni kezdtek, csapokat és fiókokat nyitottak ki, a hétköznapi étkészlettel terítettek meg. Az anya, ki tudja, hányadszor harákolt, közben kivörösödött szemét törölgette galacsinná gyűrt zsebkendőjével.

Csöndben rágtak, tekintetüket a tányérra szegezték, nem hallatszott más zaj, csak a kanalak koccanása. Mikor aztán a tányérokon nem maradt más, csak almacsutka és kenyérvég, Mona, a leggyakorlatiasabb, felemelte tekintetét, és hangosan kimondta azt, amit az egész környék kérdezett azóta, hogy megtudták, egy ismeretlen utas csomagja betörte Emilio Arenas, a Kapitány fejét.

– És velünk most mi lesz?

2

Az anya tehetetlenül csapott öklével az asztalra. Aztán rákönyökölt, csontos ujjai közé rejtette arcát, és ismét sírva fakadt.

Sosem éltek igazából együtt, azóta, hogy egy huszonöt évvel ezelőtti májuson megismerte az ő Emilióját, a Szentkereszt megtalálásának ünnepén. Rövid időszakokra igen, mikor a férfi másfél vagy kétévente kikötött Malagában, mindenfajta előzetes értesítés nélkül, maradt néhány hónapig, természetesen teherben hagyta, majd ahogy elkezdtek arról ábrándozni, hogy talán ők is normális családdá válhatnának, mint a környező házak famíliái, a férfi hirtelen mindent fojtogatónak kezdett érezni, és ismét erőt vett rajta a féktelen vágyakozás, hogy a semmiből indulva keresse meg a kenyerét, mintha a tegnap nem is létezett volna. Összekészítette hát a cókmókját, és egy hajnalon, miután végigcsókolta alvó gyermekei homlokát, és homályos ígéreteket tett feleségének, távozott a kikötő irányába, az egyszeri hajó irányába, ami bizonytalan jövője következő szakaszába viszi majd őt.

Volt dokkmunkás Marseille-ben és Barcelonában, pincér a montevideói Szabadság téren, utcai árus Manilában, kukta egy holland teherhajón. Értett a fafaragáshoz, és ügyesen játszott gitáron, jól utánzott hangokat, előre megjósolta a viharokat, és olyan fideobecsináltat tudott főzni, mint senki más. Bőre a száraz sárhoz hasonlóan repedezett be, homloka széles volt, csontjai kiállóak, fekete hajának vonala kezdett egyre feljebb kúszni. A fél világon voltak ismerősei, alig akadt olyan sarka a földnek, ahol ne várt volna rá valaki néhány szívélyes vállveregetéssel vagy arra készen, hogy meghívja egy pohárka rumra, úzóra, perui piscóra, borra. A nap végén mégis inkább félrevonult a zajtól, és magában rótta az utcákat, csöndben eregetve a füstöt a csillagok alatt.

Mindig erélytelen felesége jámboran és sóhajtozva tűrte a távolléteket; három lánya – a három, aki túlélt a hét terhességből és a négy szülésből – imádta visszatéréseit, mikor teljesen haszontalan ajándékokkal megrakodva tért haza: egy afrikai tőr, egy latin-amerikai rumbatök, valamilyen állat bőre; sosem ismerték be neki, mennyivel hasznosabb lett volna egy pokróc vagy egy pár cipő. Anyósa, Pepa mama – aki tíz gyereket szült iszákos és kegyetlen férjének, és aki még a férje által sorsára hagyott, gyámoltalan ebkölkét is befogadta magukhoz – egész álló nap azt szajkózta mindenkinek, aki csak hajlandó volt meghallgatni, hogy a lánya, Remedios férje olyan nyughatatlan, mint az ördögszekér.

Emilio Arenast nem érdekelte, mit beszél a vénasszony, ahogy felesége könyörgése sem, hogy térjen vissza, vagy legalább telepedjen le egy helyen, így miután meglépett egy vontatóhajóról a Panama-csatornánál, 1929 elején New Yorkban bukkant fel, csupán néhány hónappal a tőzsdekrach és a nagy gazdasági világválság előtt. És bár az ezt követő évek az egész ország számára keserűek és kemények voltak, így vagy úgy, de ő mégis elboldogult, és mindig talált munkát valahol, mindegy, hogy kereskedelmi hajókat rakodott ki, laposhalat darabolt a Fulton piacon, vagy pedig a Downtown – a város alsó része – macskakövein tolta a kézbesítő kocsit, ahol egy honfitársát helyettesítette a Victori-ház raktárában, a Pearl Streeten.

Így ment ez, míg csak az évek és nyughatatlan életének következményei el nem nyűtték, mint kés a vágódeszkát, mindent elsöprő lendület nélkül, de mindenfajta könyörületet mellőzve, és visszafordíthatatlanul. Fájt a háta, rekedten köhögött, nem látott jól közelre, észrevette, hogy a munka jellegétől függően kifulladt néha. És hányatott életében először váltotta ki belőle a fásultság szokatlan érzését a gondolat, hogy ismét szedje a sátorfáját, és útra keljen.

A fizikai elhasználódással párhuzamosan valami új érzés töltötte el. Ő, aki mindig is rímtelen verssor volt, az isteneknek, himnuszoknak és zászlóknak közömbös, levegőbe leadott lövés, öntudatlanul, de egyre inkább a közelebbi tájakon kezdett önmagára találni; elkezdett visszavonulni azok közé, akik ugyanazon szavakat használták, mint ő, és akik a térkép azonos szegletéből származtak, egyre jobban hozzácsontosodott azon emberek kolóniájához, akikkel közös volt benne az, amit a mélabúsak csak hazának neveznek.

Bizonyára a Cherry Street környékén kibérelt szoba volt a hibás ebben, hiszen az volt a spanyol kolónia eredeti központja a városban. Ott, a Manhattan-sziget déli csücskének szélén, a folyóparttal szemben, a rakpart mellett, a Brooklyn híd fülsiketítő zajában tömörült össze a múlt század vége óta az a több ezer, a földkerekség azonos csücskéből származó lélek. Kezdetben főleg tengeri medvék voltak: fűtők és olajozók, szakácsok, rakodómunkások, puszta szerencsevadászok, és egy rakás egyszerű tengerész, akik úgy hajóztak be és szálltak partra ritmikusan, ahogy a hullámok mossák a partot. Folyamatosan nőtt a számuk, foglalkozásuk tekintetében pedig egyre színesedett a paletta, megérkeztek a hozzátartozók, a földik, egyre több nő, akár egész családok is, akik olcsó lakásokba zsúfolódtak össze a környező utcákban; Water, Monroe, Roosevelt, Oliver, James, csak néhány az utcanevek közül…

A tarját, a zúzát és a hurkát a La Idealban vásárolták; a polipot Chacónnál szerezték be; a szappanért, dohányért és a készruhákért az Yvary Y Casasín-házba mentek; orvosságért a Spanyol gyógyszertárba. Az alkoholt és a kávét a Castilla kávézóban, a Galiciában vagy az El Chorritóban itták, ahol a katalán tulajdonos, Sebastián Estrada több mint száz kilója ragadós energiájával szolgálta ki őket, és emlékeztette néhanapján, hogy a nagy Raquel Meller is rendszeres vendége, ahányszor csak a városban jár. A Valenciai Klub, a Baszk-Amerikai Központ és néhány helyi galíciai társaság központja is itt volt; ahogy megtalálhatóak voltak a szabóságok, a borbélyműhelyek, fogadók és az élelmiszerboltok is, mint a Llana vagy a La Competidora Española, ahol be lehetett szerezni a csicseriborsót, a babot és a pirospaprikát. A különböző vidékek sajátságait összefésülve, végül megjelent valamilyen puha közösségi érzés.

Ebben a környezetben találta meg sokadik munkáját Emilio Arenas 1935 tavaszán, a La Valencianában, egy a Cherry és Catherina utca sarkán található üzletben, ami ugyan hotelnek hirdette magát, valójában azonban ennél végtelenül képlékenyebb és hatékonyabb ügymenetről volt szó. Spanyol kivándorlók sokasága szállt partra New Yorkban, egyetlen információt raktározva emlékezetében vagy firkantva girbegurba betűkel egy cetlire: La Valenciana, Cherry Street 45. A legfelső emeleten voltak a vendégszállások, az elsőn az étkező, a földszinten pedig a bolt, minden olyannal felszerelve, amire csak szüksége lehet a kikötői munkásoknak a mindennapos munkájuk során, kezdve a bőrbakancsoktól egészen a vastag alsóruházatig, kesztyűkig és bekecsekig. Az érdekeltek kérésére a tulajdonos bármikor felcsapott tolmácsnak, segédkezett a hajójegyek megvásárlásánál, vagy pénzt küldött az óceán túlpartjára. A közösség boldogulása érdekében pedig mindennap rajzszögekkel függesztették ki a falra a környék munkaajánlatait, a félszigetről érkező leveleket havannai szivarok kiürült dobozaiban őrizték, egyszerű és spontán kialakult postahivatal módjára, hogy a vándoréletet élő férfiak, akik egyetlen állandó lakcímmel sem rendelkeztek, felvehessék, mikor arra járnak, és ilyen módon megtudhassák, hogy vannak a tenger túloldalán maradt övéik.

Emilio Arenas állása igazán változatos volt, ugyanúgy árult a pultban, ahogy kivette részét a konyhai munkából, kisegítette a pincéreket, üzenetekkel lótott-futott, vagy különböző ügyekben járt el. Munkaórái alatt hallotta meg a beszédfoszlányokat, melyek megváltoztatták jövője irányát.

A két férfi egymással szemben állt a délelőtt közepén még üres étkező egyik sarkába húzódva. Balra Paco Sendra, az üzlet tulajdonosa Orbából, Alicante tartományából származott, egy a sok közül, akik még a század első évtizedeiben érkeztek Amerikába Marina Alta járásából. Tőle jobbra pedig egy koros, hamuszürke hajú, lógó vállú férfi, akit Emilio nem ismert. Ő vitte a beszélgetést, északi akcentussal; beszédében elegyedett a számokról és számlákról tudósító hidegsége a távolságtól, az időtől és a magánytól elnyűtt bevándorló őszinteségével. Évek sora, harcok sora, hallotta Emilio, miközben egy-egy pohárka bort és kolbászszeleteket vitt nekik. A család, a megtakarítások, a távollét, hallotta, miközben töltött nekik. Már távolodott az asztaltól, mikor még megcsapta a fülét néhány különálló szó. Bezárni az üzletet. Hazatérni.

Húsz perccel később, miközben gyufásdobozokkal töltötte fel a polcot, még a szeme sarkából látta, ahogy a kijárat felé tartanak. Kezet fogtak, Sendra néhányszor megütögette a távozó ismeretlen karját.

– Legyen szerencséje, Venancio. Menjen Isten hírével!

3

Emilio Arenas kihasználta, hogy még nem kezdődött meg a déli lótás-futás, és feltűnés nélkül kisurrant. A még mindig a derekára kötött köténnyel, karját rövid kabátjának ujjaiba bújtatva követte a férfi fáradtságot sugárzó hátát a New Chambers Street kereszteződéséig, Montserrat borbélyműhelyéig.

– Barátom, figyeljen!

Az ismeretlen hátrafordult.

– Mire nincs megoldás?

Valójában szinte semmit sem tudott, röptében mégis elkapott valamit, és engedte, hogy a legelemibb megérzés magával sodorja. Ez a fickó épp le akarta zárni élete egy szakaszát, ő viszont életében először érezte azt, hogy jó lenne, ha nem kellene többé irányt változtatnia, és letelepedhetne végre valahol. A két véglet között viszont – aközött, aki az után sóvárgott, hogy távozhasson, és aközött, aki szerette volna végre egy biztos ponthoz horgonyozni létét – volt valami, amit még nem ismert, az, amit a férfi Sendrának ajánlott, és az, amit Sendra nem fogadott el, ami számára viszont esetleg hasznos lehetne.

Ezért kérdezett rá mellébeszélés nélkül. A másik pedig az övéhez hasonlatos őszinteséggel felelt.

– Vevőt keresek egy étkezde bútorzatára. Asztalok, székek, bárszékek. Meg aztán a berendezésre, tányérokra, evőeszközökre, abroszokra, fazekakra, lábosokra. Minden panzióst végigkérdezek a kolóniában, akik csak ezzel foglalkoznak, jó áron adom, magát talán érdekelné?

Kimért léptekkel baktattak északkelet felé, nagy vonásokkal vázolva fel életüket, miközben végigmentek a Bowery és Canal Streeten, át a kínaiak és olaszok zsúfolt környékén, át a lelkek sokaságán, akik azért torlódtak itt össze, hogy szűkös tenementekben, szerény bérlakástömbökben tengessék életüket.

– És maga, Venancio, mióta van itt?

– Akkor jöttem, mikor elvesztettük Kubát, akkor visszatértem egy nyárra a falumba, elvettem a menyasszonyomat, kihoztam ide, együtt nyitottuk meg az üzletet. Szusszanás nélkül dolgoztunk, de túléltük. Kilenc éve azonban megözvegyültem, a nagyobbik fiam elment Harlembe, mert egy dominikait vett el, a kisebbik meg felcsapott borotvaügynöknek, és most New Jersey-t járja a bőröndjével, alig látni a városban.

Semmi sem kötötte már távoli kantábriai falujához, csak a fiatalkor nosztalgiája és a félvak, hajadon nővére. És mégis, majd’ negyven év után úgy hitte, itt az ideje, hogy lezárjon egy időszakot. Ekkor aztán Emilio bal vállára csapott – egy munkás ormótlan keze volt az, akinek a testében azonban már nem maradt erő, sem pedig megvalósítatlan vágyak.

– Ideje, hogy hazatérjek, még ha csak azért is, hogy még egyszer utoljára lássam azokat a mezőket.

Tovább sétáltak, míg csak egy másik, családias hangulatot árasztó aszfalttengerhez nem értek, rajta más nevekkel és más arcokkal: a Tizennegyedik utcára, a Hetedik és a Nyolcadik sugárút közé, amitől északra Chelsea található, délre pedig West Village. Honfitársaik egy másik magja telepedett meg ott; talán nem alkottak annyira összefüggő enklávét, mint a Cherry Street és annak környéke, jelenlétük azonban feltűnt néhány üzlet feliratában, körülöttük álló embercsoportok hangosabb szófoszlányaiból, az egymással váltott köszönésekből, az ablakokból gyermekeiket hívó anyák kiáltásaiból, valamint a kapualjak lépcsőin ülve csöndben dohányzó öregemberek összetéveszthetetlen külsejéből.

A környék nem volt ismeretlen Emilio Arenas számára; jó pár alkalommal járt erre, mióta ő is beiratkozott a La Nacionalba, megrendeléseket kézbesített, vagy valamilyen eseményen vett részt. Azonban sosem lépett be a szemközti helyiségbe, amivel szemben most megálltak.

– Ez lenne – jelentette be a férfi – az ajánlatom.

Egy kis, félszuterén étkezde volt az, már a Nyolcadik sugárúthoz közelebb eső szakaszon, egy közönséges, háromemeletes, szépség és vonzerő nélküli épület alsó szintjén. Kívülről sem tűnt ígéretesnek.

Akárhogy is nézzük, vakmerőség volt ilyen döntést hozni azon a kedden, ahogy zsebükbe süllyesztett kézzel álltak a homlokzattal szemben, választási lehetősége azonban mégis összhangban volt Emilio eddigi életpályájával és megszokott viselkedésmódjával. Behajózni, Isten kegyeire bízni magát, ott lépni a szárazföldre, ahol legkevésbé sem várják, szakmát váltani, felszedni a horgonyt, ismét letelepedni. Ilyen volt a hajlama, hogy hagyja az élet által kínált lehetőségektől sodortatni magát, szándék és elvárások nélkül, míg csak más irányba nem sodorja végül a szél. Azon a november eleji napon pedig, 1935-ben, egy váratlan széllökés, a hirtelen megérzés a Tizennegyedik utcába sodorta, New York végtelenségének két sugárút közé zárt piciny szegletébe.

Alig gondolta át, szinte a megközelítően elégséges időt sem engedélyezte magának arra, hogy mérlegelje az üzlet életképességét, még a nyugodt mérlegelés árnyát is nélkülözte Emilio Arenas döntése, hogy nemcsak hogy megtartja honfitársa bútorait és berendezési tárgyait, de tovább üzemelteti az üzletet. Még aznap délután beszélt az ingatlan tulajdonosával, egy holland özvegyasszonnyal otthonában, a közeli Horatio Streeten. Félig-meddig értették csak egymást, de megállapodtak a bérleti díj megtartásában. Megtakarított valamicskét az idő alatt, mióta nem tért haza Malagába, ezzel meg tudta vásárolni Venancio Alonsótól a hátrahagyott berendezéseket, és ki tudta fizetni az első hónap bérleti díját.

Beköltözöm majd a hátsó raktárhelyiségbe, gondolta, így a Cherry Streeten található Garay panzió díját is megspórolom; befér oda egy priccs, másra pedig nincs is szüksége. Megduplázza munkaórái számát a La Valencianában, közben pedig saját kezűleg fogja kivakarni a helyet jelenlegi, siralmas állapotából. Le kell kaparnia a plafont és a falakat, be kell vakolnia a homlokzatot, kell egy kis kőművesmunka, meg kell szerelni a csapokat, ki kell festeni. Amikor pedig elkészül mindezzel, majd ő maga jár el a piacra minden hajnalban, hogy megvegye a friss halat a Fulton piacon, ahol dolgozott is egy darabig, és ahol még mindig megvoltak a kapcsolatai, melyek által olcsón tud vásárolni. Aztán otthona ízlése szerint fogja megfőzni az alapanyagot, amibe más ízeket és elkészítési módokat fog vegyíteni, melyeket üggyel-bajjal szedett fel a világ különböző tájain. Olcsó ebédet és vacsorát kínál majd a környékbelieknek, oldalra pedig felállít egy bárpultot… Látta mindezt a szeme előtt elhúzó zavaros képek folyamában, míg csak félbe nem szakította fantáziálását az öreg rekedtes hangja.

– Bár azt mondom, a nevét ugyan meg kellene változtatnia.

Emilio Arenas most pillantott fel a cégérre, vagyis arra, ami még megmaradt belőle. A KA… A többi betű azonban már levált, teljes összhangban az üzlethez szükséges lelkesedés elapadásával.

– Egy szélvihar verte le a betűket, néhány téllel ezelőtt, már nem hoztam rendbe – magyarázta a tulajdonos vállát megvonva. – Addig A kantábriai volt a neve, mert így neveznek errefelé. De tartok tőle, hogy magához bizony, ezzel az andalúz kiejtéssel nem illik ez a név.

Ez már igaz, gondolta Emilio. Ha úgy döntene, követi az elnevezés szokását, akkor A malagai elnevezés lenne a legjobb megoldás, azonban nem munkált benne erősen ez a szereplési vágy. Hívhatná talán A keszegnek, így fel tudná használni azt a kevés megmaradt betűt. Vagy talán A kosárnak, esetleg A kordénak. Bár, ha jobban belegondol, ezek az elnevezések legalább olyan távoliak voltak számára, mint az a távoli Kantábria, aminek földjére sosem lépett. A ka…, A ka…, A ka…, suttogta. És ekkor eszébe ötlött egy lelkesítő tervhez illő egyértelmű név, valami olyan, amivé ő sosem vált, mert soha a leghaloványabb becsvágy sem fűtötte egyik vállalkozásában sem. Most ellenben becsvágy dolgozott benne. Életében először tervezett valamit akaratlagosan, valami jobbért, valamilyen nagyobb célért. És ezért, ő, akiből mindig is hiányzott az irányítás vagy rangok megszerzésének vágya, úgy döntött, A Kapitány lesz a hely neve. A döntés pillanatában azonban nem is képzelte volna, hogy hamarosan ezen a néven fogják emlegetni a kerületben.

Terve így lépett működésbe, közben pedig egy addig ismeretlen, csüggedést és fáradtságot nem ismerő Emilio jelent meg a színen, fékezhetetlen lendülettel. Így szelte át a harmincötös év őszét, megújuló életkedvvel, akár egy jégtörő, miközben napi tizennégy órát dolgozott, folyamatosan ingázva régi, Lower East Side-i és új, Tizennegyedik utcai élete között.

Egészen addig, míg valamikor akkoriban egy vihar kellős közepén vagy egy apróbb, de aggasztó nyugvás közepette nem keresztezte egymást két levél az Atlanti-óceán egy meg nem határozott pontján, az, amit helyesírási hibákkal teletűzdelve küldött Emilio Arenas a feleségének, és az, amit írástudatlan neje diktált az egyik szomszédnak, hogy elérjen férjéhez.

Talán, az óceán végtelenjétől elválasztva, még egyszerre is nyitották fel őket…

Jó híreim vannak, Remedios, írta a férfi optimistán az üzenetben, ami postazsákba zárva hagyta el New Yorkot. Le fogok telepedni, ahogy mindig is szeretted volna… Éjjel-nappal dolgozni fogok… Spórolni fogok… Visszatérek majd, mikor eljön a megfelelő pillanat…

Rossz híreim vannak, Emilio, írta a nő, még szokásos borúlátását is megsokszorozva a papíron, ami átellenes irányban szelte át a hullámokat, a Spanyol Köztársaság bélyegeivel ellátva. Pepa mama meghalt, minket pedig kilakoltatnak… Nincs hova mennünk… Egyre nehezebben nevelem a lányaidat… Kész nők már, irányítás nélkül nőttek fel, nem jó úton haladnak… Ne feledd, hogy felelősséggel tartozol értük.

Épp akkor lépett be a La Valencianába, mikor az utolsó mondatokat olvasta, sapkáját is fent felejtette. Lassan levette, megvakarta a fejét, erőteljesen nyomva rá piszkos körmeit. Aztán a melegében érkezett híreket markába gyűrve ment a pulthoz.

– Sendra asszony, négy hajójegyre lenne szükségem hitelre, kérje meg Valentín Aguirrétől, legyen olyan szíves. De tudja, hogy nem tudom, hogyan vagy mikor fogom kifizetni őket.

4

Továbbra is a konyhában voltak, Remedios arca még mindig a tenyerébe rejtve. Sosem volt olyan erős akaratú, mint az édesanyja, és még az a kevéske erő is kihunyt benne, mikor meghalt a kis Jesús, negyedik élve született gyermeke, az, aki felfúvódott, haj helyett erektől barázdált fejjel jött a világra, és aki alig öt hónapot élt meg. Tizenhét év telt el azóta, hogy eltemették a lepedőbe bugyolált kis testet, és egyetlen nap sem akadt, hogy Remedios ne sóhajtozott volna miatta, még úgy is, hogy rövidke élete alatt is csak a bajt hozta rá. A végeérhetetlen, hasogató sírás, a szinte kirobbanó hányások és a görcsrohamok, hogy sosem nyitotta ki a szemét, hogy sosem szopott; olyan lenyomatot hagyott ez a szegény nőben, hogy mikor nélküle, az egyetlen fiú nélkül kellett tovább élnie, aki után annyit sóvárgott minden egyes terhessége alatt, az emberke után, aki férfi lehetett volna ennyi nő között, sosem nyerte már vissza korábbi önmagát.

Lányai most csöndben figyelték, míg kaparó torkából sebtében törtek elő az ítéletek és morgolódások tucatjai.

– Átkozott legyen a pillanat, mikor Pepa mama úgy döntött, hogy meghal, és fedél nélkül hagy minket, ami alatt eléldegélhetnénk, átkozott legyen a nap, mikor apátok úgy döntött, megállapodik annyi év után, mikor úgy vitte a szél, mint a homokot, átkozott legyek én is, amiért segítséget kértem tőle, amiért hallgattam rá…

Az, hogy követte Emilio parancsait, és magával vonszolta a lányait is Malagából, kacskaringós, vitákkal, sértésekkel, zokogással és kiabálással kikövezett keresztutat jelentett Remedios számára. Victoria, a legnagyobb lány, egy gazfickótól feltüzelve, akivel szerelmi kalandja volt, megesküdött, hogy inkább térne rossz útra, mint hogy New Yorkba menjen. Mona, a második lány, hogy legyen oka maradni, keresett egy jó házat a Limonar sétányon, ahova felvennék bentlakó cselédlánynak. Luz pedig, a legkisebb, heteken át a sarokba húzódva szipogott. Hatalmas patáliákat rendeztek, La Trinidad kerületének legalább a fele hallotta őket; az udvarszomszédoknak kellett közbelépniük, a közeli és távoli családnak, az anya a ’31 óta félig lerombolt templomban térdelt a Fogoly Jézus szobra előtt, segítségért könyörögve, végül pedig a csendőrségnek kellett kijönnie. Egy józan szomszéd hívta ki őket, mikor úgy látta, talán nem tartják be az atyai parancsot, a két egyenruhás járőr pedig nem tévesztette őket szem elől, míg csak fel nem szálltak a Manuel Arnús fedélzetére a malagai kikötőben, ahol az megállt Barcelona és az Új Világ között, ahol is a legénység orvosának felügyeletére bízták őket.

Soványan, leromlott egészséggel, a hidegtől átfagyva, összeszorult gyomorral, száraz szájjal, mintha kóccal tömték volna ki; így hajóztak be New Yorkba az Arenas nővérek egy jeges januári napon. Tizenegy napig vigasztalták egymást a hányások és könnyek közepette, ennyi ideig tartott az útjuk; másfél hetes ördögi átkelés a szerény, fedélközi emeletes ágyakra szóló jegyekkel, míg csak partra nem szálltak az East River nyolcas mólóján. Néhány éve már a legolcsóbb jegyekkel utazóknak sem kellett áthaladniuk Ellis Islanden a hatóságok jóváhagyásáért, hogy a szárazföldre léphessenek.

A megérkezés a nagyszabású kikötőbe természetesen nem hagyta őket közömbösen. Nehéz nem meghatódni, mikor az ember elhalad a hétágú koronát viselő furcsa nő zöldes, vízen úszó szobra mellett, aki fáklyát tart a kezében, amiről ugyan nem tudták, hogy a szabadságot jelképezte, ahogy bevilágítja a világot. Lehetetlen nem elámulni, ahogy az ember egyre közelebbről látja a láthatárt mintázó felhőkarcolókat, a hatalmas függőhidakat, a behajózó és kifelé tartó hajókat, ahogy összhangban siklanak a szürke vízen, a lenyűgöző olasz, francia, angol, norvég és amerikai tengerjárókat. Már hogyne fordulna az ember feje, füle, tapadna a szeme a szenes uszályokra és a hajóvontatókra, melyek nagy robajjal sípoltak, mintha örömteli kurjantások lettek volna, bár csak egyszerű biztonsági intézkedésről volt szó; nehéz nem viszonozni a ferryk fedélzetéről őket üdvözlők integetését, akik kendőikkel és kalapjaikkal integettek a frissen érkezetteknek csak úgy, csak azért, mert egyszer ők maguk, vagy a szüleik, vagy nagyszüleik is így érkeztek meg ebbe a világba.

New York persze elkápráztatta őket, bár minden lehetségeset elkövettek ennek palástolására; miközben a gőzös a rakparthoz közeledett, a korlátot szorító három lány, akiknek kipirosította orcáját a metsző szél, úgy tett, mintha egyáltalán nem döbbentené meg őket a látvány zavarba ejtő pezsgése. Mintha nem nyűgözte volna le őket, ahogy egyre közeledtek a hajótársaságok zászlókkal és fénylő plakátokkal díszített végállomásaihoz, sem a nagy raktárak, melyek a földgolyó minden pontjáról fogadták az árucikkeket, sem az épületek, melyek közeledtükre egyre csak nőttek.

Anyám, suttogta Luz, mikor egy pillanatra nem figyelt eléggé tartására. Victoria ekkor két testvére karjába fűzte sajátját, mintha összekapaszkodva átadhatnák egymásnak a kellő bátorságot és elszántságot ahhoz, hogy ne engedjenek az őket körbevevő nyomasztó színtérnek. Erősen kapaszkodtak egymásba, a többiekben keresve menedéket. Szent Szűz, mormolta Mona. De gyorsan összeszedték magukat, elrejtették félelmüket és bizonytalanságukat, és a hajó kikötésétől fogva sem a szirénaszó, sem a sokadalom kiabálása, sem a motorok fülsüketítő zaja nem tudta leomlasztani többé a dac falát. Még a havazás láttán is tartották magukat, ami többször rákezdett azon a fagyos, január eleji napon, pedig a napos Dél-Spanyolországban bizony sosem láttak havat. Erőnek erejével hoztak minket ide, mégis mit érdekel minket ez az átkozott város, mondogatták konokul. És ahogy lehet, a legkisebb lehetőség láttán, ha kell, az Ördög oldalán, de visszatérünk. Elragadtatásukat ilyen módon a sarokba szorított vadállatok dühével palástolva szálltak le koruknak megfelelően követve egymást a Transzatlanti Hajótársaság gőzhajójáról. Még a bevándorlási hivatal ügynökeinek szigorú arcát látva sem hátráltak meg.

Az eltelt napok sem tudták megváltoztatni a vágyat, hogy kimutassák húzódozásukat. Emilio kivett egy kétszobás lakást egy piros téglából rakott ház legfelső emeletén a Tizennegyedik és a Hetedik sugárút sarkán; szerény, átmeneti otthon volt, kevés négyzetméter és kevés fény, komfortban azonban mégis felülmúlta az udvari lakást, amiben felnőttek. Legalább volt benne négy villanyégő, folyóvíz és egy apró, de saját fürdőszoba; kissé talán szegényes, de végső soron a sajátjuk. Nem kellett többet az udvarra járni, ahol a szomszédokkal osztoztak a közös budin. De még ez sem volt elég, a falak között érkezésük napjától fogva nem volt béke. Mindennap, mintha csak egy megállíthatatlan vízkerék pörgött volna körbe, a megnyúlt arcok úgy adtak helyet a felemelt hangnak, a felemelt hang pedig a zokogásnak, a zokogás a veszekedésnek, a szemrehányásoknak és a fenyegetéseknek. És utána minden kezdődött újból.

Váltakozva és csípős nyelvvel okolták szerencsétlenségükért hol az apjukat, Emiliót, hol az anyjukat, Remediost, hol az elhunyt Pepa mamát, hol a szomszédot, aki kihívta a csendőröket, hol a rosszindulatú hajóorvost vagy a gyűlöletes várost, ahol élniük kell, mindegy volt nekik, ki a bűnös éppen, csak egy célpontra volt szükségük, amire kilőhetik dühük nyilait. Iszom egy kis patkánymérget, hátha meghalok, mondta az egyik. Elmenekülök egy tengerésszel, csak hogy hazavigyen, vetette oda egy másik. A vonat elég ugrok, kontrázott a harmadik.

Mivel képtelen volt bármifajta tekintélyre szert tenni a fékevesztett húszévesekkel szemben, az apai feladatok gyakorlása olyan hálátlan feladattá vált Emilio számára, hogy alig tíz együtt töltött nap alatt úgy döntött, inkább visszatér A Kapitány raktárában felállított rozoga ágyára. Nem véletlenül tett azonban így, feleségével egyetértésben; pénz nélkül hagyta ott őket, és csak a legszükségesebbekkel, ami három vagy négy napig tart ki nekik. Mikor elfogyott a kávé vagy a szappan, mit volt mit tenni, kénytelenek voltak lesorjázni a régi étkezdéshez, ahol az apjuk és az anyjuk minden egyéb segítség nélkül, két puszta kezükkel gürcölt.

A hely szinte teljesen sötét volt, csak a nyitott ajtón keresztül érkezett némi napfény. Remedios a lábasokat mosogatta, Emilio pedig az egyik hátsó asztalt súrolta, mikor meghallották őket. A két szülő egyszerre állt meg, Emilio lassan egyenesedett ki, az az átkozott derékfájás beléfojtotta a levegőt.

– Csak nem pénzre lenne szükségetek? – kiáltotta a bejáratban álló körvonalak felé.

Nem feleltek, arcuk sem rebbent, ugyanolyan savanyú képet vágtak.

– Pedig a pénzt magatoknak kell megkeresnetek. Jól jönne a segítség.

Vállt vállnak vetve állt a három lány, összeszorított ajakkal, mint egy áthatolhatatlan fal. Remedios pedig a konyha menedékében hallgatott.

– Ha továbbra is csak mi ketten dolgozunk, bizony jó darabig nem tudunk még megnyitni – folytatta Emilio. – Ha azonban segítenétek, akkor egy héten belül fogadni tudnánk az ügyfeleket. Ez az üzlet a tiétek is, ezt tartsátok szem előtt. Minél többet keresünk vele, annál hamarabb tudunk mind visszatérni.

Visszatérni. Ahogy meghallották ezt a szót, mintha megrepedt volna páncéljuk. Visszatérni, ez a tizenegy betű, ami az egész kolóniát mozgatta, a szén, ami megtöltötte lelkük kazánját, és ami lehetővé tette, hogy szünet nélkül dolgozzanak, hogy eleget tudjanak spórolni ahhoz, hogy megvalósíthassák a nagy álmot.

A középen álló Mona nővérei veséjébe bökte könyökét, és a három lány, örökös tettestársak, ebből a rövid mozdulatból is értették egymást. Kelletlenül bár, de tudták, hogy nincs más hátra, mint megadni magukat.

5

Hajukat kendő alá fogatva és nyomorúságos ruhatáruk legelhasználtabb ruhájában már azon a délutánon elkezdték a munkát a családi vállalkozásban.

Négy napon keresztül, reggeltől késő éjjelig szüleikkel együtt irtották a szutykot és a zsírt mindenhonnét, míg csak tövig nem szakadt a körmük, serpenyőket súroltak, kondérokat és lábasokat, a bútorokat csiszolták, és különösebb siker nélkül igyekeztek kifényesíteni az üvegneműt. Élhetőbbé tudták tenni egy kissé a szebb napokat látott helyet, szabad szemmel azonban vajmi keveset lehetett észrevenni ebből, és a gépies munka sem derítette őket jobb kedvre. Ugyanaz a sötét félszuterén, ugyanaz az alacsony plafon, még a viharos tengert ábrázoló kép is ugyanaz maradt, amit Venancio Alonso hagyott a falon; a hely még mindig a roskatag kantábriai lényét izzadta mindenfelől. A naiv elképzeléstől hajtva, hogy matrózhangulatot adjon a helynek, Emilio egy régi halászhálóval, egy pár evezővel, valamint egy csorba hajókormánnyal jelent meg másnap reggel, amit a lányai mindenfajta kedv vagy érzék nélkül helyeztek el. Míg csak A Kapitány meg nem kezdte hajóútját.

Azonban minden fáradozás ellenére sem indult jól a kihajózás. Remedios volt a kapitány a konyhában, Emilio pedig a lelkét is kitette a vendégek fogadásában és a lehető legszívélyesebben vette fel rendeléseiket, azonban még így is alig sikerült a kifőzde negyedét megtölteniük ebédidőben. Közben a lányok a konyhában segítettek, vagy valamelyik asztalt szolgálták ki rendkívüli kedvtelenséggel. Emilio gondolataira közben az aggodalmak vaskos felhőtakarója telepedett.

Munkásokkal teli étkezdéről ábrándozott, akik csak úgy habzsolják a meleg ételeket a kemény munkával töltött hosszú órák után, ahogy annyiszor látta ezt a Cherry Street környezetében található étkezdékben. Elképzelte, ahogy megállás nélkül jönnek be és távoznak a vendégek, ő pedig kezében merőkanállal szolgálja ki őket, poharak koccannak egymáshoz, felálláskor megcsikordulnak a kőpadlón húzott széklábak, férfibeszéd és néha egy-egy nevetés, a pult mögött pedig gyűlik a pénz a kasszában. De nem sikerült, egyáltalán nem így sikerült. Talán nem vette figyelembe, hogy a Tizennegyedik utca környéke más, még úgy is, hogy népes spanyol kolónia él errefelé, valami más volt itt, mint a régi negyedében, más volt az életmód, sokkal inkább belesimult a város szövetébe, és kevésbé korlátozódott a környékre. Talán azért történt, mert kevesebb volt erre az egyedülálló férfi, mint az East River rakpartjainál, vagy talán azért, mert voltak más, már bejáratott és megérdemelt hírnévvel rendelkező éttermek is.

Ő csak egy fukar betolakodó volt, aki egy elaggott hely farvizén hajózott, ami alig kapott egy kis ráncfelvarrást. A feleségét szinte senki sem ismerte, hiszen a lehető legkevesebbszer merészkedett ki a konyhából, minden megriasztotta, ami csak élt és mozgott körülötte. Három lánya pedig, a maguk szemtelen és pökhendi stílusával, amit nem is igyekeztek palástolni a vendégek előtt, megdolgoztak hírnevükért, ami nem járult hozzá a vendégkör bővüléséhez. Még úgy is, hogy a szesztilalom elmúltával a Kapitány még az olcsónál is olcsóbban kínálta a spanyol bort, hiszen kapcsolatainak és seftelésének hála, Emilio egyenesen a kikötőből szerezte be az áruját, a frissiben kikötött hajókról. Még azzal együtt sem, hogy Remedios olyan halat sütött, mint senki más, és olyan remek egytálételeket készített, olyan ördöghalas és kagylós becsináltat, hogy az könnyeket csalt az ember szemébe a tengerízével.

Az elszámolás azonban csak nem jött ki, bármennyit nézte is a számokat Emilio minden este, a kiürült étkezde félhomályában. Az adósságok csak egyre szaporodtak: az előző hónap kifizetetlen bérleti díja, a beszállítók, a lakás, a hajójegyek, melyekkel még mindig tartozott Sendrának… És hiába törte a fejét a megoldás után kutatva, nem találta a boldogulás módját. Hirdetést adott fel a La Prensában, a lapban, amit New York spanyol és latin kolóniája minden reggel elolvasott. Szórólapokat nyomtattatott, melyeket a környező utcák üzleteiben osztott szét, még ő maga is kiállt a járdára vendégeket fogni, kezében az étlappal, fehér kötényében, végtelen mosolyát öltve magára. Spanyol konyha! Typical Spanish food, kiabálta a kifőzde előtt állva. A világ legfrissebb halai, best fresh fish in the world. A legjobb árak, ladies and gentlemen; hölgyeim és uraim, we have the best prices in town. De még ez sem segített. Voltak, akik úgy kerülték ki, mintha csak valami útjukat álló akadály lenne, mások elrántották róla tekintetüket, vagy egyértelműen nemet intettek. No, thank you; nagyon köszönöm, de nem.

A jelek ellenére azonban mégis kisült valami pozitív Emilio igyekezetéből. A benne növekvő aggodalommal párhuzamosan repedezni kezdett a lányait körbeölelő vaspáncél. Talán csak a lányok kimerültsége tette, talán az együttérzés vékony rétege. Először csak aprócska gesztusokban nyilvánult meg:

– És ha megváltoztatnánk egy kicsit az étlapot? – javasolta Victoria.

Mona átrendezte a kivénhedt halászháló kompozícióját, és aprócska hímzett kendőket helyezett el benne, ami egy kis színt vitt a helybe. Luz pedig, a legkisebb, egy istentelen vihartól korbácsolt februári délután azzal lepte meg édesapját, hogy kiállt vele a járdára, két kezével szorítva le szoknyáját, nehogy fellebbentse a szél, hogy fesztelenül szólítsa meg a járókelőket.

– Jöjjenek, uraim, ne hagyják ki Manhattan legjobb spanyol étkezdéjét! – kiabálta éneklő hangon, belépésre invitálva a járókelőket.

Emilio ettől fogva aludt ismét a család lakásában, és a feszültség is csökkent némileg közöttük. A lányok azonban még így is távol tartották magukat a negyed és a város pezsgésétől. Nem jártak el a vasárnapi misére a közeli Guadalupei Miasszonyunk-templomba, nem vettek részt a táncesteken, sem pedig a honfitársak találkozóin a La Nacionalban. Sosem jártak a Tizenhatodik vagy a Hatodik sugárúton túl, sosem ereszkedtek alá a subwaybe, ahogy a magasvonathoz sem mentek fel, vagy buszra sem szálltak, alig váltottak néhány, elkerülhetetlen mondatot a szomszédokkal, a közeli boltok tulajdonosaival és eladóival. Egymásnak vágták a hajukat, egyetlen barátnőjük sem volt, és megtagadták, hogy megtanuljanak angolul. Napnál világosabb önfejűségük eredményeképpen szinte mindig alig palástolt pusmogás hangzott fel mögöttük, bárhol jártak is. Milyen kár a lányokért, pedig milyen fiatalok, milyen kecsesek! Milyen ostobán vesznek kárba a Kapitány lányai!

Így ment ez azon reggelig, amikor Emilio elindult a Lower East Side rakpartjára, miután a konyhai asztalnál ülve szótlanul elfogyasztotta kávéját Remedios társaságában. Néhanapján örömtelinek, máskor nehéznek bizonyultak számára az apró otthoni szokások, nem volt egyszerű hirtelen együttélni négy nő kacatjaival és zajaival, de még kevésbé azzal, ami belőlük áradt, amit se látni, se hallani, se szagolni nem lehetett, mégis mindig jelen volt, padlótól plafonig megtöltötte a szobákat, legalább olyan nehezen megfoghatóan, mint lappangón. De még így is tudta, hogy az új környezethez való hozzászokás olyan út, amit végig kell járnia, főleg most, hogy a lányai végre elkezdték az észszerűség csíráit mutatni.

Fejében a megtakarítás vágya pezsgett, ahogy megtette lefelé a négy emeletet. Olívaolajra volt szüksége, és bár volt még hitele Sendránál, Unanue és Victori pedig jó áron adták volna neki az Ybarra dobozait, tudta, hogy valahol még ennél olcsóbban is hozzájuthat. Ahogy a kolónia más tagjai, ő is fejből ismerte a hajók kikötésének időpontjait, melyek bizonyos időközönként érkeztek Spanyolország felől; négy lehetősége volt, mind a Transzatlanti Hajótársaság járatai. Kettő a kantábriai vonalról, kettő pedig a mediterránról, mindegyik Mexikó, Kuba és New York érintésével érkezett a félszigetről.

Ezért tudta, hogy ezen a március végi szombaton várható a Marqués de Comillas, aminek gyomra tele van utasokkal és áruval. Szerencsét próbálni tartott az East River ismerős nyolcas mólójának irányába; fura lenne, ha nem lenne rajta néhány tétel olívaolaj, ahogy az is, ha nem találkozna össze egy ismerőssel, aki hajlandó lenne lefejni belőle néhány demizsonnal egy mindkettejük számára elfogadható árért cserébe. Ha itt visszafogja a költségeket, ott pedig megtakarít, akkor talán képes lesz kiegyenlíteni a bérleti díjat a holland özvegynél.

A rakparton is ilyenfajta gondolatokba merült, feje tervekkel és számításokkal teli, miközben arra várt, hogy befejeződjön a kirakodás, még nem tudva, vajon a hasában hozta-e a gőzhajó Utrera vagy Tortosa, Cabra vagy Jaén olajfaligeteinek nedvét. Annyira belemerült gondolataiba, hogy nem vette észre a körülötte felhangzó figyelmeztető kiáltásokat. Nem jól alakult valami a kipakolás műveletében, egy nagy, csomagokkal teli háló rosszul rögzítve állt meg a levegőben, futkosás és kiáltások, valaki az utolsó pillanatban megragadta a karjánál fogva.

A rántás azonban csak arra volt elég, hogy testét elhúzza a hatalmas becsapódás elől, a fejét már nem tudta megmenteni.

Emilio Arenas csomagként a földön heverve fejezte be napjait, szétrepedt koponyával, ahogy a csillogó és zsíros olajjal teli demizsonok képe elfeketedett elméjében, míg bele nem veszett a pirosló vér egyre növekvő tócsájába, ami ijedt tekinteteket vonzott magára, miközben kiáltások és szirénaszó hangzott fel.

6

A temetés estéjén válasz nélkül feküdt le a három Arenas lány. Kimerülten, zavarodottan, és a gyomrukban és szívükben kavargó érzésektől gyötörve hajtották álomra fejüket. Kérlelhetetlen, újra meg újra lesújtó kalapácsként dobolt bennük a kérdés: és velünk most mi lesz?

A legmélyükben sajgott édesapjuk halála, a férfié, akit most kezdtek megismerni a távollétével sújtott élet után. Azonban nem ez volt aggodalmuk egyetlen okozója, volt még valami a puszta fájdalmon túl, hogy tudták, megszűnt vele egyetlen horgonyuk ebben a furcsa, végeérhetetlen telű városban, a hétmillió lelket számláló metropoliszban, ami a kétségbeesés végtelen pusztaságának tűnt számukra.

Remedios, mint mindig, most is előttük kelt fel, hajnalhasadáskor; lányai jóval később szoktak megébredni, mindig máskor, attól függően, mit követelt meg a testük. Végső soron mostanáig nem voltak kötelezettségeik, azon túl, hogy kedvtelenül besegítsenek a családi üzletbe, és közben látványosan kimutassák megvetésüket. Ezen a reggelen azonban, a törékeny álmokkal tarkított éjszaka után is korán jelentek meg a folyosó öblös részén, ami a konyhának adott helyet, csapzott hajjal sorjáztak elő, dagadt szemmel és kevés vággyal a beszédre.

Mona, a középső lány jelent meg elsőként. Csoszogva érkezett, kerek arcával, háta közepéig érő, kibontott, sűrű, barna hajával. A vénséges hálóing fölött még három réteg, egymáshoz nem illő ruhát viselt, így védekezett a fagyos hideg ellen. A bevett jó reggelt helyett csak egy morgásféle hagyta el ajkát.

– Már meleg a tej – suttogta édesanyja, feléje sem fordulva a tűzhelytől, miközben leült az asztal körüli egyik hokedlire. Mona szeme sötét, csontjait finom húsréteg párnázta, mozgását természetes báj jellemezte. Valójában Ramonának keresztelték, Pepa mama egyik rokonának emlékére, aki akkor halt meg szélütésben El Perchel negyedében. Az udvaron lakó fiúk azonban már nagyon korán megcsonkították a nevet az első szótag elhagyásával; ártatlan gyermeki cukkolás volt Ramona helyett Bájosnak, Monának nevezni a kislányt, a gyermekkori ugratás azonban kilétének zálogává vált. Mert tényleg ilyen volt, mint lerövidített neve: fürge, élénk, látása, nyelve és elméje szinte állati gyorsasággal észlelt, és ezáltal reakciói is fesztelenek és zabolátlanok voltak, amikor úgy kívánta a helyzet.

Az édesapjuk temetését követő reggelen Mona azonban csöndben várta, hogy édesanyja elé tegye az ibrik tejeskávét és a nagy szelet kenyeret. Bár a kerület boltjaiban árultak brióst, sőt, még nedvesen csillogó magdalénát is, ők azonban hűek maradtak korábbi szokásukhoz, a mindennapos kenyérhez. Csak arra voltak hajlandók, hogy a nosztalgiával emlegetett morzsalékos malagai kenyér helyett átálltak egy hasonló, de belül tömörebb fajtára, amit egy vén calabriai sütött az Ötödiken; így kezdődött minden nap, szerény szokásuk szerint megtöltött hassal.

Alig nyelte le az első kortyot, mikor a legidősebb lány is belépett a konyhába.

– Jó reggelt adjon Isten – suttogta.

Vagy valami hasonlót, mert alig lehetett kivenni.

Testvéreivel ellentétben, általában összefogva viselte haját, vonásai lágyabbak, kevésbé erőteljesek voltak; finom metszésű orrával, magas járomcsontjával, nagy, fekete szemével és ovális arcával talán ő volt a legszebb a három testvér közül. Egy leheletnyivel magasabb is volt a többieknél, mintha teste is jelezni akarta volna a család szerkezetében elfoglalt helyét. Nevét nem rokonnak köszönhette, hanem egy ígéretnek. Ha Emilio visszatér addig, mikor megszületik a gyermek, és ha lány lesz, ígérem, szűzanyácska, hogy a te nevedet adom neki – ezt a felajánlást tette Remedios a Győzelmes Boldogasszony, La Virgen de la Victoria képmásának, amikor első terhessége a végkifejlethez közeledett. Az embere azonban nem érkezett meg a szülésre, csak tizenegy hónappal később, amikor a lánykának már hat foga volt, és már épp az első lépéseire készülődött, Remedios azonban nem merte megszegni ígéretét; nem is tudja, mi lett volna akkor.

A nővérek egyetlen szót sem váltottak egymással, csak szemben ülve kortyoltak és rágtak, teljes tanácstalanság ült arcukon édesapjuk halála, valamint a kétségbeejtő helyzet miatt, amiről fogalmuk sem volt, hogy fogják megoldani.

Luz a nyakát vakarva lépett be alig tíz perccel később. Hasonlított nővéreire, mégis volt benne valami csak rá jellemző, a haja egy árnyalattal világosabb volt, teste egy hajszállal húsosabb, termete épp egy kicsit kurtább; ő volt a legvidámabb és a legelevenebb hármuk közül. Először édesanyja vállára tette karját, és hangos cuppanással arcon csókolta. Remedios az öröm bármifajta jele nélkül fogadta, miközben továbbra is a tűzhely kötötte le minden figyelmét.

– Már végeztetek is? – kérdezte csengő hangon, miközben leült a harmadik hokedlire, arra várva, hogy Remedios elé tegye az ibriket és a kenyéradagját.

Valójában már kész nők voltak mind a hárman, tökéletesen képesek lettek volna ellátni magukat a házi teendőkben, azonban még mindig a ragaszkodó matriarchátus uralkodott otthonukban, és egyikőjük sem vette a fáradságot ennek elutasítására. Minek is, ha Remedios úgysem adta volna be a derekát.

Luz édesapja döntése miatt lett Luz, ez volt az egyetlen alkalom, mikor Emilio hazaért egyik lánya születésére. Úti holmija között ott volt a Fény Máriájának, a Virgen de la Luz megfeketedett ezüstmedálja, amit egy tarifai tengerész viselt nyakában, akivel együtt hajózott legutóbbi útján. Franciscónak hívták, és bár ezer vihar edzette meg, a tetanusz mégis elvitte két héttel azután, hogy combjába akadt egy rozsdás horog az egyik szuroksötét éjjelen. A lánykáidnak, Milio, mondta görcsrohamok közepette, szájából csorgó nyállal a szegény szerencsétlen, miután üggyel-bajjal még elimádkozott egy utolsó üdvözlégyet. És az újszülött nemcsak a medált kapta meg, hanem a nevet is, ami az apa fülében mindig tengernek és barátságnak csengett.

Eltöltöttek egy kis időt a reggeli fölött; a világítóudvarból behallatszott a többi lakás zaja, Remedios begyújtotta a petróleumkályhát, az ibrikekben sem maradt más, csak néhány félig megszáradt, világosbarna kávécsepp. Victoria két ujja közé csippentve tartotta egy hajfürtjét, és színlelt figyelemmel szemlélte a többieket. Mona vagy ötödszörre igazgatta el vállán az ősrégi gyapjú vállkendőt, Luz pedig a kisujját rágta. A valóságban egyáltalán nem érdekelte őket a haj, a vállkendő vagy a kisujj, képtelen kísérletek voltak csupán, hogy eltereljék a figyelmüket az őket övező komor valóságról, az aggodalomról, hogy fogalmuk sem volt, mi lesz most velük. A nyomasztó tudatról, hogy anyagi javak és segítség nélkül kell kimászniuk a csávából ebben a kegyetlen világban.

Ám bárhogy igyekeztek is, nem sikerült másra terelniük gondolataikat. Annyira borzalmasnak tűnt mindaz, ami rájuk vár, hogy csak erre tudtak gondolni, arra, hogy választ találjanak az előző este lényegre törő kérdésére, ami még mindig válasz nélkül függött fejük felett. És velünk most mi lesz?

Az anya törte meg végül a csöndet, reszelős hangjával.

– Azt mondom, vissza kell adni mindezt…

A korábban étellel teli, most már üres, tiszta és száradó edényekre utalt, melyekkel a szomszédok jelentek meg az együttérzésük és részvétük váratlan kinyilvánítására. Látásból szinte az összes nőt ismerték, akik eljöttek a virrasztásra, név szerint már kevesebbet, valós érintkezésük, az is csak elenyésző, pedig még ennél is kevesebb személlyel volt, úgy ötükkel vagy hatukkal. Valójában egyik szomszédjukhoz sem álltak közel, vagy tápláltak különösebb érzelmeket, most mégis mind megjelentek vállvetve, hogy ne kelljen magukban virrasztaniuk az apa és férj mellett, utána pedig a queensi temetőbe is elkísérték őket, aztán még vissza, a lakásukba, megbizonyosodtak róla, hogy minden rendben van, és még néhány napra elegendő élelemmel is ellátták őket. Mindannyian visszafogottnak és józan gondolkodásúnak mutatkoztak, hamis könnyektől és szükségtelen csevegéstől mentesnek. Mint akik maguk is tudják, kettősen szívszaggató a veszteség, mikor a csüggedés réme ölel körbe minket.

Nem volt mit tenni, mint fejet hajtani Remedios javaslata előtt. Egyikőjük sem érezte kellemes feladatnak a nőkkel való szembesülést, akiket egyetlen pillantásra sem méltattak, mióta csak megérkeztek ide három hónappal korábban, mégis tudták azonban, hogy ez a legsürgetőbb kötelességük. Felkeresni az otthonokat és üzleteket, hogy mindenhol visszaadjanak egy sütőformát, egy lábast vagy egy fazekat; leszegni a fejüket, és lenyelni konok önelégültségüket, ami arcátlanul tartotta őket távol azoktól az emberektől, akik között éltek. És alázatosan megköszönni, amit kaptak. Szívből.

Csöndben öltöztek fel, megosztozva a szűkös fürdőszobán, a megszokott ruhájukat öltötték magukra, hiszen nem volt nekik másik.

– És ne felejtsetek el elmenni a temetkezési vállalathoz, megtudni, hogy…

Persze, édesanyánk, persze, legyen csak nyugodt, szóltak vissza a lépcsőről. Belőlük is mélységes aggodalmat váltott ki a kötelem, hogy szembenézzenek a fényűző temetés költségeivel, amiről névtelenül gondoskodott valaki, kérdés és bármifajta egyeztetés nélkül.

Az első szakaszt saját épületükön belül teljesítették, a keskeny lépcsőfordulókban összezsúfolódva kopogtak be a megfelelő ajtókon. Mindenki bérlő volt az épületben; a füst, a hangok és a vezetékek hangjai kiszöktek az ajtók alatt, áthatoltak a falakon.

A szomszédasszonyok pedig mind félbeszakították teendőiket, és meleg fogadtatásban részesítették őket. Dallamosan beszélő asztúriaiak és galíciaiak, akiket nehezen értettek a sajátjuktól ennyire eltérő hanglejtés miatt. Costos asszonnyal – az első emelet karakteres görög háziasszonyával – arckifejezések és mutogatások útján értették meg magukat úgy-ahogy. Az egymás melletti lakásokban lakó ír sógornők, akik egy kanál vízben meg tudták volna fojtani egymást, rossz viszonyuk ellenére is együtt jelentek meg az előző nap, ketten egyensúlyozva a tepsi fasírozottat. Többségük kötényben és házicipőben nyitott ajtót; kivétel nélkül mind beinvitálták őket, kávét, teát, valamint kenyeret, ánizsos patkót kínáltak nekik. Ők igyekeztek elutasítani a kínálást, sietségre és kötelezettségekre hivatkozva, de olyan nagyon kínálgatták őket, hogy néhány alkalommal nem volt mit tenni, mint elfogadni a felajánlást.

Minden lakás hasonló volt, méretükben szűkösek, bútorzatukban szerények. A kevés négyzetméter ellenére nem volt szokatlan, hogy két vagy akár három család éljen együtt, vagy éppen összeverődött férfiak csoportja, akik egymást váltották a fekhelyeken, beosztásuknak megfelelően. Így spórolunk, mondták. Így spóroltak, és még a magányt is elviselhetőbbé tették.

A konyhák melegébe kifeszített zsinegeken ruhák száradtak, mindenhol a kelleténél több volt az ágy, sok egyszerű összecsukható táborágy volt, napközben a falnak tolva álltak, kretonfüggönyökkel letakarva; éjjelente kinyitották őket, megtöltötték a sarkokat, magukba fogadva a rokonok, átutazóban lévő földik vagy a legszegényebb ágyrajárók testét, akiknek a fizetése nem tett lehetővé másfajta szállást. Így spórolunk, ismételgették. És kétségtelen, hogy spóroltak is.

Olyan hamar igyekeztek szabadulni a lakásokból, ahogy csak lehetett, terhükre volt a feléjük mutatott szívélyesség. Fel a fejjel, lányok, hallották újra meg újra, mielőtt elhagyták volna a lakást. Erősnek kell lenni, és tovább kell harcolni, bátorságra van szükség. Mi pedig itt vagyunk, bármi kell is.

Sikerült végre sietve, még mindig zavarodottan lejutniuk az egyszerű előtérbe, megszabadulva immár a nagyobb edényektől, csak arra vágyva, hogy a kinti levegő felfrissítse arcukat, és megtöltse végre tüdejüket. Azonban még vágyuk útját állta valaki, egy asszony, aki újságokkal megpakolva lépett be az előtérbe, és akivel egyfajta állandó háborúskodásban álltak, de akivel ma reggel nem volt kedvük szembeszállni.

Magas, elcsigázott, szögletes, tetőtől talpig feketét viselő nő állt előttük, ősz haját kontyba fogva viselte, amiből mindig kiszabadult néhány tincs. Vagyis Milagros asszony állta el a kijáratot, és hiúsította meg gyors menekülésüket. A galíciai nő egyedül élt az alattuk található lakásban, csak úgy áradt belőle a borzalmas rosszkedv. Gyakran dugta ki a fejét a hátsó udvar ablakán, hogy hangosan hordja le őket, mikor a kelleténél nagyobb zajt csaptak odafent, máskor pedig a seprűnyéllel verte a plafont, így követelve, hogy hallgassanak már. Az Arenas nővérek vagy morogva, de eleget tettek kérésének, vagy – pillanatnyi kedvüknek engedelmeskedve – rosszindulatúan mérgesítették tovább a helyzetet, és dühösen rugdosni kezdték a padlót, hogy még jobban felidegesítsék a szomszédasszonyukat, megint máskor csak lekiabáltak neki, hogy rohadj meg, te vén banya, vagy tojás- meg zöldséghéjat dobáltak az ablakára.

Ma reggel nem kopogtattak a lakása ajtaján, mert semmit sem kellett visszaadniuk neki, ő volt az egyetlen, aki üres kézzel jelent meg a virrasztáson. Sőt mi több, nemcsak hogy nem tűnt ki előzékenységével, hanem még szégyentelenül fel is falta egy mandulás piskóta felét, amit az egyik virrasztó hozott nekik.

– Gondolom, azért csak elmentek most munkát keresni, vagy mégsem? – vetette oda nekik köszönés helyett, durván és metszőn. Tőlük szokatlanul most egyikük sem replikázott neki megszokott szemtelenségével. Ezt meg sem kellett beszélniük egymás között, mindhárman úgy döntöttek, ezúttal a hallgatás aranyat ér.

Sosem látták még ilyen közelről és a nap fényénél a szomszédasszonyukat, most először vették észre, milyen zavaros a bal szeme, mintha zöldes réteg fedné szaruhártyáját. Az évek ellenére is fürge és sötét jobb szemét azonban úgy szegezte rájuk, mint egy szemfüles vadász, aki rálelt áldozatára. Megsárgult újságok terjedelmes kötegeit tartotta karjában, egyértelműen nem a friss hírek érdekelték. Korábban is látták a távolból a nagy kötegekkel, de fogalmuk sem volt róla, vajon mire használhatja a nagy mennyiségű papírt, talán egy kályhát táplált vele, vagy a nagy hidegben ezzel tömte ki az ablakok réseit.

Mona szólalt meg néhány feszült pillanatot követően:

– Engedjen ki minket, legyen olyan kedves.

Milagros asszony komótosan húzódott félre, előtte még végigmérte őket jobbik szemével – zavaró arcátlansággal tette ezt. Mintha mondani akart volna még nekik valamit, végül azonban mégsem tette. Ahogy megmozdult, és feltárult egy keskeny rés, a három lány azonnal kisiklott a félig nyitott bejárati ajtó irányába. Megkönnyebbülten lélegeztek fel, ahogy kiléptek a járdára; bármilyen elviselhetetlen legyen is a vénasszony, és bármennyire fel is bátorodtak a házuk oltalmában ellene kieszelt csínytevésektől, most, hogy szemtől szemben álltak vele, megfélemlítő volt a jelenléte.

7

Enyhe volt a forgalom a Tizennegyedik utcán, néhány gépjármű, egy-egy teherautó és egypár lovas kocsi, melyek a mindennapi áruszállítást, postahordást végezték. A széles járdákon a megszokott lendülettel közlekedtek a járókelők. Különböző irányokba tartó gyalogosok, szomszédok, kifutófiúk és ügyfelek, akik betértek és kijöttek a környező létesítményekből, egy ónkacatokat áruló utcai árus, egy másik, akinek gerince szinte meggörbült a jégtömbök súlya alatt.

A lányok első állomása rögtön az utca túloldalán volt, szinte a Hetedik sugárút sarkán. Onnét, az Irigaray mosodából jött fel lakásukba előző nap a tulajdonosnő, hogy kölcsönadjon számukra két kabátot és egy fekete kalapot, miután tapintatosan megtudakolta, szükségük van-e valamilyen gyászruhára a temetőbe.

Alighogy beléptek, arcukba csapott a sűrű meleg; a tulajdonos a pult mögött hajtogatta a ruhát, testes hatvanas férfiember volt, bizonyos Enrique úr, legalábbis úgy hallották valakitől, így hívják. Fehér ingének ujját könyöke fölé tűrte fel, egy egyszerű jó napot, kisasszonyok, őszinte részvétemmel köszöntötte őket, és még ki sem mondta az utolsó szótagot, mikor már el is tűnt a feje a plafonról lógó tiszta ruhák függönyében, hogy a feleségét hívja. Azonnal meg is jelent koros és jó húsban lévő neje. Bár alig ismerte őket, csattanós csókot nyomott arcukra – bizonyára a friss megárvulásért kapták.

– Azért jöttünk, hogy visszaadjuk a ruhát, amit kölcsönadott.

Victoria beszélt, válaszként azonban csak egy nyomatékos nemet kapott. A tulajdonosnő ragaszkodott hozzá, hogy tartsák meg azt, amit vissza akartak adni, ők viszont ragaszkodtak hozzá, hogy visszaszolgáltassák.

– Hát mondom, hogy nem és nem – ismételgette jóságosan. – Régi ügyfeleim rongyai, amikért sosem jöttek vissza, évek óta csak foglalják nekem a helyet.

– Nem, nem, asszonyom… Mi… Mi…

Életükben először fordult elő velük, hogy valaki nekik akart ajándékozni valamit, annyira nyomasztónak érezték a helyzetet, hogy azt sem tudták, mit feleljenek. A házaspárnak végül sikerült meggyőznie őket, a lányok pedig hálás hangon ismételgették, hogy köszönik, és további kötelességekre hivatkozva búcsúztak el.

Még mindig zavarodottan álltak a járdán, mikor Concha asszony kidugta a fejét az ajtón:

– Lányok!

Mögötte a férje jelent meg, mellkasa közepéig kigombolt ingében, amiből elővillant sűrű, őszes szőrzettel borított mellkasa.

– Arra gondoltunk, hogy…

És cinkosan egymásra pillantott a házaspár, azt latolgatva egy pillanatig, ki nyeri meg a jogot, hogy közölje velük a döntést, amire jutottak. Végül a közvetlenebb férfi szólalt meg:

– Érdekelné talán valamelyiküket, hogy itt dolgozzon?

Még mindig zavarodottan emésztették a kérdést, mikor a feleség vette át a szót:

– Megöregedtünk már, nincs már annyi erőnk, mint korábban, a gyerekeink pedig mind a maguk dolgával foglalkoznak…

Az Arenas lányok csak hebegtek valamit válasz gyanánt.

– Az a helyzet, hogy mi…

– Nem kell most felelnetek – emelkedett felül a baszk frappánsan a kényelmetlen helyzeten. – Gondoljátok végig, és majd beszélünk.

A házaspár visszatért üzletükbe, míg a lányok a felajánlást igyekeztek megemészteni. Következő célpontjuk a Moneo-ház volt, az élelmiszerüzlet. Hogy odaérjenek, nem volt más dolguk, csak ismét átszelni az utcát. Néhány konzervet küldtek nekik onnét egy kis kosárkában, ezt kellett most visszaadniuk.

Alig tolták be a bolt ajtaját, azonnal elborította őket a hangáradat. Valaki az egyik eladó mandulái miatt most operált gyermekéről kérdezett spanyolul; valaki egy füzér fokhagymát kért és két Lagarto szappant; a kampókon hurkák, vékony- és vastagkolbászok lógtak, az üzletet átjárta a savanyúságok és az ecet szaga. Alig indultak el az üzlet belseje felé, mikor észlelték, hogy hirtelen elhalnak a beszélgetések, mintha a serranói sonka szeléséhez használt késsel vágták volna el őket. Csönd ült a boltra, a vásárlók tekintete egyetlen pontba futott össze.

A három, feketébe öltözött, vállt vállnak vetve álló fiatal lányt bámulták, akik egyszerre hasonlítottak egymásra és különböztek mégis egymástól. A három, legalább olyan szép, mint amilyen hervadt és bizonytalan Arenas lányt. Azonban még így, szomorúságtól árnyékolt arcukkal, és még annál is siralmasabb öltözetükben is figyelemre méltó volt a látványuk.

Akkor tört meg a feszült pillanat, mikor önkéntelenül is feltörtek az együttérzés mondatai. Az egyik nő kezdte a sort, a suttogások pedig a többi vásárlót is megfertőzték. Nagyon sajnálom. Őszinte részvétem. Isten tartsa meg dicsőségében. Jó ember volt a Kapitány, nagyon jó ember. Luz arcán végigcsurgott néhány könnycsepp, Victoria torka kiszáradt, Monának volt egyedül annyi lélekjelenléte, hogy elmormogjon egy halk köszönjük szépent, majd rögtön megragadta testvérei csuklóját, és a pult felé húzta őket.

Szerencsére Carmen Barañano, az üzlet tulajdonosa nem késlekedett sokáig kimentésükkel, ő is baszk volt, Sestaóba valósi, fehér kötényben, körmei élénkpirosra festve, kor tekintetében már majdnem hatvan.

– Gyertek csak be! – mondta nekik határozottan, ahogy félrehúzta a függönyt.

A bolt hátsó részébe vitte őket, egy ládákkal, zsákokkal és polcokra halmozott árucikkekkel teli helyiségbe. Voltak ott édes és sós élelmiszerek, a mandulás karácsonyi édességtől a hatalmas, fűszeres olajbogyóval teli üvegekig; baszk sapkák és gitárok, kendertalpú saruk, kasztanyetták, paellás serpenyők, borostömlők, a raktár alapján senki sem feltételezte volna, hogy New Yorkban található, egy kőhajításnyira a Hudson folyótól, és mindössze néhány tömbre a Union Square-től. Néhány egyszerű, fából készült kétfokú fellépő is állt a helyiségben – általában arra szolgáltak, hogy megközelíthetővé tegyék a legmagasabban található polcokat –, a nő intett, hogy üljenek le rájuk. A lányok szó nélkül engedelmeskedtek.

Mint általában, most is az elengedhetetlen részvétnyilvánítás következett, valamint az apát dicsőítő mondatok. Milyen kiváló ember volt, milyen sokat dolgozott Emilio, és mindig milyen szívélyes volt… Végül is ugyanaz, amit egész reggel hallgathattak mindenhol. Egészen addig, míg valami egészen más nem rázta fel őket.

– A nálunk vezetett számlája tekintetében pedig jelenleg nincs miért aggódnotok.

Egyikőjük sem pislogott, a szavak azonban úgy nehezedtek rájuk, mintha valaki a fejükre borította volna az egyik babbal teli zsákot. A Moneo-ház tulajdonosnője csak megerősítette azt, amit már eddig is sejtettek, hogy nemcsak a nélkülözéssel és a bizonytalansággal kell megküzdeniük, hanem az édesapjuk után maradó tartozásokkal is szembe kell nézniük. A kifizetetlen hajójegyekkel, az elmaradt bérleti díjakkal és a fényűző temetés költségeivel, amit senki sem kért… Aggodalom mart gyomrukba, egyikőjük sem volt képes megszólalni.

– Felteszem, hogy munkát kerestek – hallották rögtön ezután.

De ettől csak még jobban elképedtek, még csak a délelőtt közepén jártak, de már harmadszor hallották ezt a mondatot. Először a galíciai szomszédasszonytól, aztán a mosoda tulajdonosaitól, most pedig ettől a nőtől. Ahogy korábbi alkalmakkor, most sem mertek felelni a felvetésre; egyikőjük sem volt képes bevallani, hogy még fogalmuk sincs, mihez is kezdjenek az életükkel; hogy annyira tehetetlennek érzik magukat, és annyira képtelenek a válaszra, mint a raktár plafonjáról lógó szárított tőkehalak.

– Nekem éppen senkire sincs szükségem, nálunk a kelleténél még több is az alkalmazott; még ha karácsony környékén történt volna mindez, akkor talán… – Csettintett a nyelvével, így hangsúlyozva a mondottakat. – De ez most mindegy is. Az a helyzet, hogy esetenként megkér valaki a baráti körömből, hogy szerezzek valakit ilyen vagy olyan munkára. Pillanatnyilag pedig szükség van valakire ma délután, az Upper West Side egyik legjobb házában.

Értetlenül pillantottak rá.

– Főtt ételeket kértek tőlem egy fogadásra, valamint három spanyol lányt pincérnőnek, óradíjban – folytatta. – Már odaígérkezett az orvossegéd Luisa lánya, valamint a La Artística fotósának, Péreznek a két unokahúga, az egyik azonban már nyitáskor itt volt, hogy megmondja, Newarkba kell mennie valami családi történet miatt. Így most megüresedett az egyik hely. Valójában épp most akartam szólni Carminának, a navarrainak, neki is van egy lánya… Így azonban, hogy most itt vagyok, inkább közületek ajánlom fel az egyiknek. Tisztességesen fizetnek, az utazási költségét külön állják. Damiana asszony pedig teljességgel megbízható, hogy a márkinéról már ne is beszéljünk, micsoda hölgy…

Itt most nem volt menekvés, lehetetlen lett volna nemet mondani. Mona ajánlkozott, mindig is ő volt a leggyorsabb.

– Számítson rám, ha önnek is megfelel.

A tulajdonos szótlanul mosolyodott el, mintha ezennel megbocsátotta volna nekik, hogy annyiszor kellett elviselnie rossz hangulatukat az édesapjuk halála előtt, mikor időnként beállítottak a boltjába a megnyúlt képükkel és borotvaéles nyelvükkel.

– Fél négykor itt.

Hangosat csapott a combjára, így zárván le az ügyet, majd felemelkedett a fellépőről, a lányok pedig követték. Mielőtt elhagyták volna a raktárat, még három tábla Elgorriaga csokoládét nyomott a kezükbe, és úgy tett, mintha meg akarta volna csipkedni a lányok arcát. Ennek láttán mindhárman hátraléptek.

Már majdnem dél volt, mikor ismét kiléptek az utcára. Luz fogalmazta meg ijedt suttogásában azt, ami mindhármuk gondolatait kitöltötte.

– Miért gondolja azt mindenki, hogy itt fogunk maradni?

8

A temetkezési vállalat volt az utolsó felkeresendő létesítmény. Szándékosan hagyták a délelőtt végére, feltételezték ugyanis, hogy az összes látogatás közül ez lesz a leggyászosabb. És a legköltségesebb is, valaki azt mondta nekik, hogy a La Nacional, a spanyol jótékonysági szervezet, aminek édesapjuk is tagja volt, fedezi a legelemibb költségeket, hiszen tag volt a szervezetükben. Az azonban, amit előző nap láttak, túlzásnak tűnt számukra, látványos túlzásnak.

– Olyan volt a koporsó, mintha egy minisztert temettek volna – suttogta Luz.

– Meg az aranyozott talapzatok – tette hozzá Victoria –, meg az összes gyertya és a nevünkkel ellátott koszorú, vajon hány szegfűből készült?

– Aztán pedig az autók, ezek a fényűző kocsik, amikkel kivittek minket…

Fogalmuk sem volt, ki intézte a virrasztást és a temetést, úgy vélték, hogy az egyik szomszéd, aki meg akarta kímélni őket a nehéz feladattól, talán édesapja egy korábbi munkatársa, egy azok közül, akik a Cherry Streetről jöttek el a végső búcsúra. A sok feltételezés közepette is pontosan tudták azonban, hogy mindez egy vagyonba kerülhetett.

Egymásba karolva mentek végig a Tizennegyedik déli járdáján, vonalban haladtak, egyáltalán nem érdekelte őket, hogy akadályozzák haladásukban a járókelőket, akiknek ki kellett kerülniük az általuk képzett akadályt. Már majdnem A Kapitánynál jártak, mikor ismét átkeltek az út túloldalára. Összeszorult a torkuk, inkább nem akartak elhaladni az étkezde homlokzata előtt.

Az Hernández Temetkezési Vállalat szinte pontosan szemben volt, majdnem az Asztúriai Központ szomszédságában. Óvatosan nyomták be az ajtót, szinte lábujjhegyre emelkedve, összeszorult gyomorral léptek be. Mintha csak egy alagúton haladtak volna át azzal, hogy beléptek a helyre, teljes csönd ölelte körbe őket, félsötét és valami fura szag, mintha szomorúsággal kevert fertőtlenítő lett volna.

Feszélyezetten ácsorogtak néhány pillanatig az alabástromtalapzatok között. A falakon gyertyákkal és feszületekkel teli polcok, a padlólap makulátlanul ragyogott. Victoria öntudatlanul is Monához bújt, Mona pedig Luzhoz nyomta magát, tudattalanul fakadt belőlük a testi közelség szükséglete, mintha így, egymás testéhez simulva jobban el tudnák viselni a gyászos pillanatot. Míg végre lépteket hallottak.

A függöny mögül feltűnő fiú piszkos rongyot szorongatott a kezében, talán takarított valamit, amikor meghallotta őket. Ahogy meglátta összetömörülő hármasukat, elámult, a rongy a lábához hullott. A mindig olyan fürge nyelvű lányok most nem tudták, mit mondhatnának.

A fiú szeme dülledt volt, haja göndör és gesztenyebarna, nadrágszára a kelleténél rövidebb, kivillant alóla vékony, fogpiszkáló lába. Látásból, futólag ismerték, elegük volt már abból, hogy újabb szomszédokkal fussanak össze.

– Már… már… már itt vannak!

Alig néhány másodperccel később egy szakasztott a fiúra hasonlító férfi lépett elő, éppen csak huszonöt évvel idősebb volt, nyakkendőt viselt, és kicsivel kevesebb haja volt. A lányok ugyan nem tudták tisztán felidézni, de mindketten jártak a lakásukban, mikor a koporsó felvitelét szervezték meg, mikor elrendezgettek egy nagy bársonytakarófélét egy fekete állványon, amire azután a koporsó, valamint a szegfűkoszorú került, meggyújtották a nagy gyertyákat, a fal mellé tolták a székeket.

– Azért jöttünk… hogy rendezzük a… a…

Victoria igyekezett rátalálni a szavakra, a tulajdonos azonban megelőzte.

– Fidel Hernández, Poncéból, Puerto Ricóból. Mindig a közösség szolgálatában.

Mintha a suttogás lett volna a természetes hangfekvése, kiejtése a Karib-térség sajátja, vették tudomásul, ahogy sorban megszorította a kezüket.

– Megkérem önöket, hogy kövessenek az irodámba, legyenek szívesek.

Miközben mutatta nekik az utat, szúrós pillantást vetett fiára. Mintha azt mondta volna neki, a magad dolgával foglalkozz. A fiú azonban nem mozdult, talán fel sem dolgozta az utasítást, annyira belemélyedt a három fájdalmas szépség látványába, akik az imént léptek be gyászos üzletükbe, valamelyest felvidítva ezzel napját, már ha lehetséges ezen a helyen, hogy egy nap vidám legyen.

– Foglaljanak helyet, kisasszonyok! Érezzék otthon magukat!

Három szék várta őket az asztal innenső oldalán, ők pedig feszélyezetten engedelmeskedtek, de csak a székek legszélére helyezték súlyukat, akkora bizalmatlanságot keltett bennük a nagy figyelmesség, hogy eszükbe sem jutott volna valóban kényelembe helyezni magukat.

– Kérem, fejezzék ki legmélyebb együttérzésemet az édesanyjuknak – folytatta a férfi, miközben elfoglalta helyét az íróasztal túloldalán. – Magam óhajtottam volna kifejezni neki a kellő pillanatban, de úgy tudom, nincs a legjobb állapotban.

Szócsépléssel folytatta az életről és halálról, azokról, akik itt maradnak, és azokról, akik távoznak; nyilván ez volt a szokásos előszava az adósoknak, akik a számlát érkeznek kiegyenlíteni. Egyenes háttal hallgatták, ujjaik összefonva az ölükben, akárha valamilyen alattomos bűntény elkövetői lennének, akik az ítéletre várnak.

– Bízom benne, hogy kedvükre való volt a temetési szertartás – mondta ezután. – Ennél a vállalatnál mindig törekszünk rá, hogy a lehető…

Míg csak Monának elege nem lett, és úgy nem döntött, hogy itt az ideje szarvánál megragadni a bikát. Az ijedtség úgyis ugyanakkora lesz, mindegy, hogy kivárják a szószaporítást, vagy sem.

– Mennyi?

Hernández összevonta szemöldökét.

– Pardon?

A középső Arenas egy borotvakés gyorsaságával fogalmazta újra kérdést:

– Hogy mennyivel tartozunk, és milyen feltételeket kapunk a kifizetéséhez.

Mikor Hernández megértette végre, szája félig atyáskodó, félig gőgös mosolyra húzódott.

– Örömmel tájékoztatom a kisasszonyokat, hogy már a teljes összeget megtérítették.

A megkövezett macska sem ugorhat meg gyorsabban, mint ahogy a három lány ugrott fel.

– Hogy mondja?

– Megőrült maga?

– De mégis, hogy? Hogy? Hogy lehet, hogy…?

A férfi ekkor végtelen nyugalommal nyitott ki egy bőrmappát, elővett belőle egy papírlapot, majd kimért lassúsággal csúsztatta elébük a fényesre polírozott asztallapon. A három lány úgy dőlt előre, mintha rugó mozgatta volna őket. A részletes számla volt az, szerencsére spanyolul. Bal oldalon sorakoztak egy rövid listában a különböző szolgáltatások. A jobb oldalon pedig a költségek; több mint száz dollárra rúgott a végösszeg, amitől szinte elállt a lélegzetük. A számla alján, a végösszeg mellett piros pecsét virított. Látványos, egyértelmű. Csupa nagybetűvel; még az angol nyelv ellenére is eltéveszthetetlen. PAID IN FULL. Hiánytalanul fizetve. Teljesen. Minden.

A lányok kapkodó kérdései megtöltötték robajukkal a helyiséget: ki? Hogyan? Mikor? Miért?

– Pontosan láthatják itt – adott rájuk választ Hernández, kisujjával mutatva a számla megfelelő sorát.

Spanyol Transzatlanti Vállalat. New York-i Kirendeltség. Vagyis ők – lassan, hiszen egyikőjük sem volt valami gyakorlott az olvasás művészetében – ezt tudták kihámozni.

– Az édesapjuk, Emilio úr, rendelkezett az alapszintű temetési biztosítással a díj fejében, amit minden hónapban kifizetett a La Nacional számára; ahogy azonban önök is tapasztalhatták, a tegnapi temetési szertartás magasan felülszárnyalta az alapszintű temetés színvonalát, ami a biztosítás szerint járt volna. A harmadrangú temetésről, hogy így mondjam, egyenesen a Szuper A-szintre léptünk.

Ismét hebehurgya kérdések sora tört fel belőlük: miért? Hogyan? Mikor? Ki?

– A hajózási vállalat képviselője rendezte a költségeket ma reggel – erősítette meg a tulajdonos, csöppet sem palástolva ebből fakadó nyilvánvaló büszkeségét. Nem mindennap fordul elő, hogy az ember a New Yorkot a spanyol és némely amerikai kikötőkkel összekötő vállalat képviselőjét fogadhatja üzletében, a hajókét, melyekkel az egész kolónia álmodott, hiszen mindig emberekkel, hírekkel, vágyakkal és áruval tömve érkeztek.

– De… mégis…

Még mindig nem sikerült rátalálniuk a megfelelő szavakra, és minél zavarodottabbnak mutatkoztak a lányok a luxustemetés miatt, a temetkezési vállalkozóban annál jobban erősödött a titkos öröm.

– A normál végtisztesség esetén közös sírhelyre temettük volna, a neve csak a szerencsétlen honfitársak listájának utolsó helyén jelent volna meg, semmifajta esztétikai többlet nem adódott volna hozzá, önöknek pedig valamelyik szomszéd kocsiján kellett volna elkísérniük a koporsót. Azonban, ha visszaemlékeznek, más volt a szertartás, ahogy a kellékek is, és a számlán is megjelenik, hogy az tartalmaz még egy első osztályú márvány sírkövet, ami még elkészítés alatt áll; önöktől várom a megboldogult adatait, valamint, hogy kiválasszák az ornátust.

Fogalmuk sem volt, hogy mit jelent az ornátus szó, ahogy azt sem gondolták volna, hogy a megboldogult szóval szegény, sárban eltemetve fekvő édesapjukra utal a temetkezési vállalkozó. Csak arra vágytak, hogy még egyszer kihangsúlyozza, hogy minden fizetve van, és hogy végre elmenekülhessenek innét. Hogy maguk mögött hagyhassák az émelyítő szagú helyiséget, és szem elől veszíthessék végre a cirkalmas modorú, dülledt szemű férfit. Menekülni.

– Nagyon kedves volt öntől, hogy mindenről gondoskodott, uram – mondta végül a naiv Luz. – Ha… Ha szolgálatára lehetünk valamikor, ha szeretne esetleg eljönni az étkezdénkbe, nagy örömmel hívnánk meg…

Mona bokán rúgta az asztal alatt, ez beléfojtotta a mondandóját. Hallgass, te meggondolatlan, üzente neki a mozdulattal. Előbb megemésztjük mindezt, hagyd most az udvariaskodást. De nem bizalmatlanságból, tény, hogy a temetkezési vállalkozó nem akarta becsapni őket, ők azonban nem szoktak hozzá, hogy figyelmesen és tisztelettel bánjanak velük, az új helyzet pedig nyomasztotta őket. Bár talán már ideje volt, hogy maguk mögött hagyják a bizalmatlanságot, gondolta Mona, és talán Luznak van igaza, mikor felkínálja ennek a Hernándeznek a kedvességéért cserébe a szerény vendéglátást, amivel szolgálhatnak.

– Amikor szeretné, tudja, hol talál minket – tette hozzá bizalmatlanságát leküzdve, valami mosolyhoz hasonlót erőltetve arcára. – Amelyik nap önnek jobb.

Végül elbúcsúztak a baljóslatú ornátusgyűjteményű Puerto Rico-itól, miután találomra kiválasztottak egy díszítést, és a bennük tomboló elfogultság és öröm zaklatott elegyét palástolva távoztak.

A fiú ámulatba esve figyelte őket az üzlet hátsó részének félhomályából, félig elnyílt szájjal, kezében továbbra is a mocskos rongyot szorongatva.

9

Megszaporázták lépteiket, miközben egymás szájából vették ki a szót, mutogattak, és egymást túlkiabálva keveredtek össze feltételezéseik és véleményeik. Annyira magukba merülten haladtak, annyira csak a sajátjukra koncentráltak, hogy alig-alig vették észre a pillantásokat és a közeledtük nyomán felharsanó megjegyzéseket. Itt mennek a szerencsétlen Emilio Arenas lányai. Milyen kár. Itt mennek, szegény teremtések, a Kapitány lányai.

Együtt léptek be épületükbe, kettesével szedték a lépcsőfokokat; mikor az utolsó fordulóhoz értek, a pihenőben találták a rájuk váró Remediost, ahogy a korlátot szorítja, mögötte tárva-nyitva a lakás ajtaja.

– Nem is tudja, édesanyám, mi történt velünk az előbb!

– Csitt!

Zaklatottnak és idegesnek tűnt; sürgető mozdulattal terelte be őket a lakásba, folyamatosan pisszegve nekik, hallgassatok! Ők viszont szerették volna elújságolni a délelőtt nagy hírét; a többire – a mosodások ajánlatára, a Moneo-házban felhalmozott tartozásra, a munkára, amit Mona elfogadott – szinte már nem is emlékeztek. Az ától cettig kifizetett temetés, a temetési menet autójával és a sírkővel együtt…

– Nem fogja elhinni, mit mondtak nekünk!

– Hallgassatok már!

– Kővé fog dermedni, édesanyánk, mikor elmondjuk!

Lányuk engedetlensége láttán erélytelen pofonokat kezdett kiosztani, hogy fogják már be a csőrüket egyszer és mindenkorra.

– Látogatónk volt – adhatta végre tudtul remegő hangján.

A folyosó közepén álltak, négyesük teljesen kitöltötte a teret. Szinte teljes sötétség honolt, a nappal fénye sosem hatolt el idáig.

A konyha irányába lökdöste őket, és nagypénteki ünnepélyességgel mutatott az asztalra. Azon pedig négy boríték feküdt, valamint két vizitkártya, milliméterpontosan elrendezve.

– A temetést már kifizették, ha ez a nagy hír, amit ilyen sietve szeretnétek megosztani velem, ne fárasszátok magatokat, mert már tudom. De nem ez az egyetlen hír.

Nyugtalanul vett egy nagy levegőt, majd a száján át fújta ki.

– Jó pénzt kaptunk. Négy hajó… – Hangja itt elcsuklott, ismét mélyet lélegzett, így gyűjtve erőt, hogy eljusson a mondat végéig. – Négy első osztályú hajójegy. Hogy hazatérhessünk.

A lányok rikoltásába beleremegtek a falak. Átölelték egymást, majd így ugráltak, és dübögtek a padlón lábukkal, és tovább kurjongattak, Mona hangosan kacagott, Luz két keze közé fogta édesanyja arcát, és csókokkal borította el. A zaj kiszökött a rosszul záródó ablakokon, megtöltötte a hátsó udvart, lefutott a lépcsőn. A szomszédok bizonyára bőszen vetették a keresztet; annyira érthetetlen, hogyan lehet ilyen vigalom egy otthonban, ahol mindennek csupa gyásznak és keserűségnek kellene lennie. Csak néhány másodperc kellett Milagros asszonynak, hogy verni kezdje a plafont a seprűnyéllel. Hogy tudhatta volna bárki is, hogy szemközt, a közönséges konyhaasztalon hevert a boldogságkitörésük forrása.

Talán tudtukon kívül találkoztak is velük a lányok az utcán, vagy talán akkor érkeztek, mikor az Irigarayék mosodájában voltak, vagy Carmen asszonnyal beszélgettek a hüvelyesekkel teli zsákok között a Moneo-ház raktárában. Az történt, hogy a délelőtt egy pontosabban meg nem határozott pillanatában két úr lépett be épületük ajtaján, felmentek a megfelelő, negyedik emeletre, majd egy tiszteletteljes kopkoppal jelezték jöttüket az ajtón, amit Remedios – gyávaságában – sokáig nem nyitott ki. Egyikük utcai öltözetet viselt, csíkos nyakkendőt és elegáns, szürke háromrészes öltönyt. A másik egyenruhát, kétsoros, kék tengerészkabátot, aranyszín váll-lapokkal és mandzsettával, kezébe fogott tányérsapkával. Mindketten negyven-egynéhány évesek lehettek, hajukban már megjelentek az első ősz szálak, és a lehető legfinomabban viselkedtek.

Először a civilbe öltözött beszélt.

– Asszonyom, szeretném, ha mindenekelőtt tudná, hogy mélységesen együttérzünk önnel gyászában. Engedje meg, hogy bemutatkozzam, szíves engedelmével. Santiago Lemosnak hívnak, és a Spanyol Transzatlanti Hajótársaság képviselője és legmagasabb rangú megbízottja vagyok a New York-i kirendeltségen.

Remedios addigra halálra váltan állt a résnyire nyitott ajtóban, onnét figyelte a két úriembert a beakasztott lánc által biztosított szűk résen keresztül.

– Társam Enrique Arnaldos úr, a Marqués de Comillas gőzös kapitánya – folytatta. – Az ő felelőssége alatt történt megboldogult férje elhalálozása.

Az egyenruhás ekkor egyszerűen, szinte katonásan biccentett.

Teljes csöndben pergett le néhány másodperc, a férfiak a lépcsőházban álltak a nő valamilyen reakciójára várva, ő pedig képtelen volt felülkerekedni elképedésén. Lemos ekkor beadta az ajtónyíláson névjegyét, Arnaldos pedig leutánozta, és néhány másodperccel később előhúzta sajátját. Remedios tüzetesen megszemlélte őket, semmit sem sietett el. Analfabetizmusa miatt valójában csak néhány érthetetlen betű körvonalát volt képes kivenni. A kartonpapír téglalapjai viszont biztosították afelől, hogy rendes emberekről van szó. Vagyis ezt óhajtotta gondolni.

Végül lassan ki merte akasztani a láncot, és felesleges szavak nélkül hátralépett néhányat, így invitálva be őket az aprócska előszobába. Aztán viszont megint nem tudta, melyik helyiségbe vezesse őket. A folyosó végi szobában még ott voltak a virrasztás maradványai, valamint a kinyitható priccs, ami Luz fekhelyéül szolgált, ma reggel azonban nem volt ereje nekilátni a takarításnak. A konyhát sem érezte megfelelőnek a jóvágású, finom modorú, nagyvilági úriemberek számára, az aranyozott vasmacskás gombú kereskedelmi tengerész, és egy jól muzsikáló vállalat mandzsettagombos vezetője számára. És a tényleg vállalhatatlan mosdón, és a két aprócska hálón kívül más viszont nem akadt a lakásban.

Miközben Remedios igyekezett döntésre jutni, a most érkezettek igyekeztek leplezni kényelmetlenségüket, amiért a málló vakolatú, sötétszürke falak között kell várakozniuk, ezzel a csontos és barna nővel szemben állva, aki valaha szép lehetett, mostanra viszont, bár még viszonylag fiatal, a kor máris hatalmas rombolást végzett rajta. Bár még csak negyvenhárom éves volt, Remedios máris megállíthatatlanul rohant az enyészet felé, kikezdte a tűző nap, a nélkülözés és a bosszúságok; megviselték a szülésekben végződő terhességek, és azok, melyek nem jutottak el végkifejletükig; meggyötörte a kis Jesús halála, a fiúé, aki után annyira sóvárgott, és akinek korai elhalálozása még mindig tüske volt a szívében; ahogy a rosszul táplálkozó és nincstelen elődök hosszú sorának genetikai öröksége is rajta hagyta a nyomát.

Mivel látta, hogy a nő nem lesz képes bevezetni őket a nappaliba, és a bejáratban kell ácsorogniuk, Lemos megköszörülte a torkát, megigazította nyakkendőjét, és belefogott mondókájába, ahogy ott zsúfolódtak össze mindhárman, az egyetlen csupasz villanyégővel ékesített előtérben.

– Nézze, asszonyom…

Ezután egy monológ következett, amiben a nemrég megesett szerencsétlen és egyben váratlan balesetről beszélt, az elhunyt Emilio Arenas valószínűsíthető meggondolatlanságáról, arról, hogy a vállalat semmiben sem hibázott a maga részéről, a bűnösség alóli felmentésről, a felelősség teljes hiányáról…

A tengerész csöndben várakozott, Remedios pedig semmit sem értett az egészből, túl sok volt számára az elvont fogalom, túl sok a fellengzős kifejezés. Míg csak a férfi belső zsebéhez nem emelte kezét, és a megfejthetetlen szócséplés el nem kezdett határozottabb értelmet nyerni. Végre körvonalazódott az özvegy előtt a látogatás célja.

– A Transzatlanti Hajótársaság – jelentette ki Lemos ünnepélyesen –, jó szándéka kifejezésére és önzetlen kárpótlásként gondoskodott tegnap az elérhető legjobb temetési szertartásról, ma pedig kiegyenlítette a szertartás teljes összegét. Azonban nemcsak ezt ajánlják. Most pedig, ha megengedi, szeretnének felajánlani önöknek egy bőkezű kárpótlást, ami családtagonként kétszáz dollár készpénz formáját ölti, hogy fedezni tudják az elhalálozás nyomán keletkező költségeket, ahogy egyben négy hajójegyet is…

Ettől a pillanattól fogva a szerencsétlen Remedios képtelen volt követni a mondottakat, olyan keserű vigasztalhatatlansággal kezdett zokogni, olyan szívszaggatóan, hogy Lemosnak nem volt más választása, mint egyre lejjebb halkítani a hangját, végül pedig teljesen elhallgatni.

Jaj, Emilio, Emilio, Emilio, ismételgette suttogva, miközben hiába igyekezett felitatni könnyeit a köténye sarkával. A hajótársaság képviselője, valamint a Marqués de Comillas kapitánya zavarukban nem tehettek mást, mint hogy cipőjük orrát bámulták. Mintha ott lenne fellelhető a titkos, mágikus recept, aminek segítségével gyorsabban repül az idő, amivel képesek lennének hamarabb elszabadulni ebből a szomorú lakásból, ettől a szomorú özvegytől.

10

Remediosnak egy sor kalimpálással, pofozkodással és ruhaujjrángatással sikerült csak elérnie, hogy lányai elcsendesedjenek. Ragyogó szemekkel és kipirult orcával ereszkedtek le végre a konyhai hokedlikre, még mindig egymás szájából véve ki a szót, miközben igyekeztek a helyükre illeszteni az egyes részleteket, egészen addig, míg úgy nem vélték, megértették végre a helyzetet.

Azoknak az uraknak bizonyára igazuk volt. Bizonyára sajnálatos szerencsétlenség volt az eset, édesapjuk ott állt, ahol nem kellett volna neki, a hajó és a móló munkásai közé vegyülve, az után az átkozott olívaolaj után kajtatva, úgy, hogy semmi keresnivalója sem volt ott. Figyelmetlenül, magába merülten, alkalmatlan helyen. Még szerencse, hogy egy ilyen rendes vállalattal akadt dolguk, és két ilyen jellemes és könyörületes úriemberrel, akik mindezek ellenére is megkönyörültek rajtuk. Istennek hála.

A Transzatlanti Hajótársaság, valamint képviselői, Lemos és Arnaldos kapitány azonnal a Szentháromság New York-i megfelelőivé változtak szemükben. Az Atya, a Fiú és a Szentlélek, a maguk végtelen jóságával és dicső nagylelkűségükkel, amivel luxushajójegyet adtak nekik, és új ötvendolláros bankjegyeket, melyek még olyan ropogósak, mintha frissen vasalták volna őket, zörögnek az ember ujja alatt. Nem láttak még életükben ennyi pénzt együtt, ettől pedig egyik tervet eszelték ki a másik után, volt közöttük néhány viszonylag megfontolt, mások azonban az elszabadult képzelet játékai voltak csupán.

– Először ki kell fizetni a hajójegyeket Sendrának, ami még mindig édesapánk számláját terheli a La Valencianában – javasolta az észszerű Remedios.

Victoria hangos csattanással suhintott az asztalra néhány bankjegyet.

– Mennyit is mondott? Itt van! – mondta gátlástalanul. Testvérei kitörő nevetéssel díjazták.

– Azt is ki kell derítenünk, mennyivel tartozunk a Moneo-házban – javasolta Luz, majd újabb bankjegyeket csapott az asztalon lévőkre, tenyere hangosan csattant.

– És ki kell egyenlíteni ennek a lakásnak, valamint A Kapitánynak az elmaradt bérleti díját is.

Egy darabig így folytatták, a tartozások latolgatását vegyítették a rendelkezésükre álló pénzzel, mosolyok és apró sikolyok között találgatva és számítgatva, hogy mi mennyi lehet. Egészen addig, míg a végére nem értek a tartozásoknak, melyekkel szembe kell nézniük, és pillanatnyi csönd nem ereszkedett rájuk. Az asztallapon elszórva maradt még néhány ötvendolláros, mint egy kártyaparti végén a pakli megmaradó lapjai.

A csönd elnyúlt néhány pillanatra, mikor Mona szakította félbe suttogásával.

– És ahogy kifizettük őket, sebesen távozunk innét.

Majd felvette a Spanyolországba induló hajójáratok kifutását részletező brosúrát, amit az úriemberek hagytak itt számukra a pénzzel együtt.

– Április 17-én lesz a következő indulás – mutatott ujjával az egyik vonalra. Ekkor a falon függő naptárra pillantott, a konyha egyetlen díszére, a közeli Galdós könyvesbolt által osztogatott naptárra, ami sehogy sem illett az otthonba, ahol egyetlen könyv sem akadt. – Elképzelhető, hogy három héten belül távozhatunk, ha mégsem, akkor pedig maradunk… Meddig is?

Megbolondultál? Már miért maradnánk tovább? Akár holnap reggel is leléphetnénk, teljesen mindegy, hiszen senkitől sem kell elbúcsúznunk, és semmi dolgunk sincs itt; menjünk minél hamarabb, leginkább most azonnal, úgysincs itt semmi keresnivalónk… Testvérei izgatottan tiltakoztak, egyikőjük sem akart egyetlen pillanattal sem tovább maradni az elkerülhetetlennél.

Még Luz, az örök álmodozó is elkezdett fellelkesülni a hazaút gondolatától.

– És ráadásul első osztályon fogunk utazni…

Ekkor eszükbe jutott az ideút a Manuel Arnús fedélzetén, a többi, New Yorkba érkező utas, akikkel azonos osztályon utaztak, és akik talán itt maradtak a város utcáinak hálójában, vagy akik kalandos utakat követően szóródtak tovább az Egyesült Államok végtelen térképén. Nyugat-Virginia bányáiba és kohóiba, Idaho és Nevada rétjeire, jószágot tenyészteni, Vermont kőbányáiba gránitot fejteni, Ohio nagy acélüzemeibe vagy Kaliforniába gyümölcsszedőnek, vagy isten tudja még, hová. Azokat sem feledték, akik Havannában vagy Veracruzban keresték a szebb jövőt, ahogy a négy keskeny priccs képe is élénken élt emlékezetükben, amit számukra jelöltek ki a fedélköz több száz emeletes ágya közül. Nem feledték a hosszú, az időjárásnak kitett fedélzeten töltött órákat sem, így kerülvén el a fedélköz sötétségét, sosem csendesedő lármáját, az állandó nedvességet, a hányásokat, a könnyeket, a kitöréseket, melyeket balsorsuk ellen intéztek az emberek, akik rákényszerültek, hogy megtegyék ezt az utálatos utat.

– Első osztályon – ismételték.

Felidézték, milyen hatalmas volt a kontraszt a hajó más részeivel, amire azon a délutánon nyílt rá a szemük, mikor elmenekültek édesanyjuk örökös kesergése elől, majd azért, hogy lerázhassanak egy maréknyi fűtőt, akik a fedélzeten inzultálták őket, mindegy, hogy a napra mentek, vagy behúzódtak az árnyékba, be mertek menekülni előlük a tiltott területre, azok területére, akiket a szerencse varázspálcája ért, és akik nem ilyen éhségtől félholtak voltak, mint ők hárman. A gránátvörös bőrrel kárpitozott fotelek a folyosókon, a csempedíszes lábazatok, a csipkézett kőkandallók, pazar kovácsoltvas lépcső, az ezerszínű üvegkupola az étkezőben.

– Emlékeztek arra, amikor beszöktünk a bálterembe? – kérdezte ekkor Victoria.

Mindhárman hangosan elnevették magukat a kérdés hallatán.

– És a zongorás fickó? Emlékeztek a nagy bajszos zongorás fickóra?

Victoria ajka fölé illesztette hüvelykujját, bajusz módjára, és összehúzta szemöldökét, erre ismét elnevették magukat. A helyiség, amire emlékeztek, valójában az elegáns zeneszoba volt, ahol a hivalkodó utasok egy köpcös, pödört bajszú zongoristát hallgattak, aki Joaquín Turina Cigány táncait adta elő, közepes minőségben. Ők azonban egy egészen más univerzumba zártan éltek, valami egészen másban, és régóta ez volt az első alkalom, hogy zenét hallottak, és már nagyon-nagyon-nagyon elegük volt mindenből, és teljesen mindegy is volt nekik, nem tartóztatták magukat, mert nem volt kedvük hozzá, és táncolni kezdtek a maguk módjára az egyik sarokban, a malagai utcák szemtelenségét lopva a szobába mozdulataikkal, és megjelenítve mindazt a dühöt, ami felgyülemlett bennük az utóbbi időben, tapsolva, hajukat rázva és végtelen bájjal himbálva derekukat, először mindhárman egyszerre, utána pedig a két nagyobb visszavonult, hogy hármójuk közül a legmutatósabbat, Luzt éltethessék.

– Emlékeztek, hogy körbevettek minket?

– És amikor szinte lábbal ebrudaltak ki minket?

Ahogy észrevették őket a jelenlévő utasok, először csak néhány fej fordult feléjük félig érdeklődőn, félig ijedten, majd néhányan elkezdtek felállni. Eleinte óvatosan, majd egyre jobban lenyűgözve közeledtek hozzájuk, keményített ingmellű, foguk között havannai szivart tartó férfiak, miközben felékszerezett és nagyszerű feleségeik felháborodottan bámulták a lányokat a háttérből. Egészen addig, míg négy pincér ki nem rúgta őket, hogy a lábuk sem érte a földet, tiltakozó hangok és füttyögések harsantak fel mögöttük, valamint néhány illedelmes úr, akik szerettek volna megszabadulni mandzsettagombjaiktól és nyakkendőiktől, és így óhajtották volna, szegény bevándorlónak tettetve magukat, követni őket a transzatlanti hajójárat gyomrának legnyomorúságosabb szögleteibe.

Ez volt az átkelés pokoli napjainak legemlékezetesebb pillanata, most pedig megadatott nekik a lehetőség, hogy kárpótolhassák magukat korábbi tapasztalatukért; teljes joggal foglalhatják el a zeneszobát, saját fürdőszobás kajütben aludhatnak majd ahelyett, hogy ismeretlenekkel osztoznának az egyszerű emeletes ágyakon, a horkolástól, jajszótól és távoli sirámoktól terhes éjszakában, az állandó hányás- és húgyszagban, most majd ezüst étkészletből vacsorázhatnak a színes üvegkupola alatt, a hosszú asztalok helyett, ahol az osztályon aluliak hörpintették fel tömegesen a felvizezett levesüket.

– Tudjátok, mire gondolok?

Mona zökkentette ki őket emlékeikből, mire a másik kettő kórusban vágta rá:

– Na mire?

Markába fogta az asztalon elszórva heverő bankókat, legyezőformába rendezte őket, és az orra elé tartotta.

– Talán az egészet magunkkal vihetnénk. Behajózhatnánk velünk együtt az asztalokat, a székeket, az edényeket, az üstöket… A Kapitány teljes berendezését. Azzal, no meg a pénzzel pedig nyithatnánk egy helyet Malagában.

Úgy néztek rá, mint egy prófétára. Egy helyet, mondta. Egy helyet az ő világukban, mégis hogyan élhetnének túl ennél jobban? A saját embereik között, a sajátjaikkal, a halat felszolgálva, amit ők maguk is megvennének, miután a halászok a partra hozták fogásukat, hogy ott válogassák szét a hálóba akadt szardellákat a szardíniától, a szardíniát a rákoktól, a rákokat a tengeri csillagoktól. Aprócska halak, ezüstfényűek, lisztbe paníroznák őket, és megsütnék a tűzön, aztán pedig az átutazók és szomszédok által körbeült asztalokra tennék őket, elbeszélgetnének velük a saját nyelvükön, akikkel félszavakból is megértenék egymást, akikkel közösek a kifejezéseik és az anekdoták, egy meszelt falú udvaron, amit cserépbe ültetett muskátlik díszítenek, ahova behallatszanak a közeli házak zajai, ahol macskák dörgölőznek a lábakhoz a szálkára és a belsőségekre várva.

– Egy Kapitány, de a mi világunkban – javasolta Luz elhaló suttogással. – Mi lehetne ennél jobb?

11

Ekkor harsant fel durva hangján a csengő; mennyire más volt ez a hang a hajózási társaság képviselőjének és a hajóskapitánynak a reggeli finom kopogtatásánál.

Anya és lányai a homlokukat ráncolták; mégis ki lehet az, suttogták. Talán valamelyik szomszéd, vagy Emilio egyik ismerőse, aki későn értesült a halálesetről, és most további késedelem nélkül kereste fel őket, hogy részvétét nyilváníthassa. Biztos, ami biztos, a nyolc kéz gyorsan és sóváran szedte össze a zsákmányt, a borítékokat, az ötvendolláros bankjegyeket, a biankó hajójegyeket és az indulások brosúráját. Ügyetlenül rejtették mindezt a ruhájukba, a mellük melegébe vagy a zsebükbe, miközben az, aki az ajtóban állt, kitartóan újra csöngetett.

Victoria csak akkor emelkedett fel ajtót nyitni, mikor már semmi sem maradt az asztalon.

Hallották, ahogy beakasztja a láncot, majd kinyitja a zárat; férfihang hallatszott, bentről azonban semmit sem értettek. Aztán néhány másodpercnyi csönd következett, mintha a legidősebb lány azon gondolkozna, kitárja-e az ajtót, vagy sem, míg meg nem csikordultak az ajtó zsanérjai. Ebből tudták, hogy mindjárt belép valaki.

Victoria feldúlt arccal jelent meg ismét, egy férfi alakját lehetett kivenni mögötte.

– Egy ügyvéd az – jelentette be elfúló hangon. – Azt mondja, eszünkbe se jusson a pénzhez nyúlni, amit kaptunk, és hogy most azonnal adjuk vissza az egészet, a jegyeket is beleértve.

Elnyíló szájjal és tágra nyílt szemmel bámultak rá.

– Úgy tűnik, ezzel csak meg akartak vásárolni minket, hogy ne legyünk útban, és ne csapjunk patáliát. Hogy meg kell keresni a hibásakat, és ki kell járni a kártré… kártré…

Itt azonban elakadt, nem tudta kimondani a szót.

– Kártérítést – mondta ki helyette a tört spanyolsággal megszólaló férfialak.

Ekkor pedig, anélkül hogy bárki is betessékelte volna, betolakodott a Victoria teste melletti keskeny résbe, és magabiztosan állt meg a konyhájuk közepén.

– Ha az én kezembe helyezik ezt az ügyet, én ennek a tízszeresét is elérem maguknak.

Máshogy beszélt, mint ők, de jól használta a nyelvet, és megértette magát.

– Fabrizio Mazza, szolgálatára, signora… – jelentette be Remedios kezét megragadva, anélkül hogy szegénynek lett volna ideje reagálni.

Úgy tűnt, mindjárt meg is csókolja a kezét, az anya azonban durván elrántotta. Az elutasítás láttán inkább elővigyázatosságot erőltetett magára, és a lányokkal már nem próbálta meg ugyanezt a műveletet.

– Signorine… – Csak ennyit mondott, majd illedelmesen fejet hajtott, köszönésére azonban senki sem válaszolt.

Halszálkamintás kabátot viselt, amiből csak vöröslő nyakkendőjének csomója tűnt elő. Homloka keskeny volt, pofazacskói húsosak, sötét haját bőséges pomádéval fésülte. Negyven körül járhatott, baljában világosszürke filckalapját tartotta, kisujján gránátköves aranygyűrűt viselt. Arcvíztől illatozott, a szag mindent belengett, furcsa volt számukra az illat, hiszen olyan világból érkeztek, ahol a férfiaknak csak férfiszaguk volt, dohánytól, bortól, sótól és izzadságtól illatoztak.