Balogh Z. Arthur

Szerencsés nap

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Balogh Z. Arthur

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-74-3

Ágenda Kiadó

Debrecen

2022

1.

Meggyőződésem, hogy az emberek többsége unatkozik. Az életüket színtelennek, egyhangúnak találják. Ezért nézik sokan élvezettel a televízióban a bűnügyi és kalandos sorozatokat.

És ez így van; az élet szürke és unalmas. Valószínűleg nem a rendőrök és bűnözök, s nem a filmszínházvilág csillagai vagy a politikusok és gazdag üzletemberek számára. Ők egy abszolút kisebbség, kivételes személyek. És ha ezektől a nagy és kis vászonhősöktől annyira különböző 54 évemre gondolok, még ízetlenebbnek, laposabbnak találom az életem.

Tanulmányaim végeztével a dolgozók világába léptem, ám életem legizgalmasabb eseménye az volt, hogy találkoztam egy fiatal nővel. Utána volt egy másik, majd még egy, addig a pillanatig, amíg arra a meggyőződésre nem jutottam, hogy megtaláltam életem párját. Ez volt az illúziók korszaka. A szerelem és a házasság kalandja, az egyhangú élet színpompás oldala. Reggel hétkor kelni, majd metróra ülni, és az irodába érkezni kilenc órakor. Délben egy rövid ebédidő, majd késő délután megismételni az útvonalat metróval immár hazafelé… Ugyanazok az emberek, de a reggeli friss parfüm illat már eltűnt.

Persze megízlelhettem a munkanélküliség ízét is. Napjaim hirdetések olvasásával és lelkesedést sugárzó levelek írásával teltek, magyarázva, hogy miért akarok dolgozni teljesen érdektelen vállalkozásukban, tudva, hogy levelemet olvasás nélkül kidobják.

Mint oly sokaknak megadatott, hogy mást is kipróbáljak, mint kishivatalnokot játszani egy irodában. Ismerem a gyári munkát a gépek süketítő zajában, a meleg olajszagú levegőben, és egy raktárban még zsákokat is cipeltem. Katonai szolgálat alatt pedig engedelmesen végrehajtottam feletteseim nem mindig intelligens parancsait.

Ez volt a szürke életem. A szerelem és a házasság volt a szín. Mint egy film, két óra, a házasságom két évig tartott. Egy másikkal ment el a nejem. Miért – kérdeztem magamtól –, de ma sincs válaszom.

Azóta soha nem gondoltam, hogy házasodni kell vagy együtt élni ahhoz valakivel, hogy megismerjük a közös ágy előnyeit, a kivasalt inget, vagy a jó vacsorát este. Arról nem beszélve, hogy általában én főztem.

2.

Sajnos nem lehet mindig írni. Elkerülhetetlen kötelezettségek, mint a délutáni séta, elszakítanak az íróasztaltól. Sétálni, friss levegőt kell szívni, egy kicsi, négyszögletű eget látni, és egy ismeretlennel néhány szót váltani.

Nem tudom, hogy mit is akartam mondani. Ja, igen, tudom már. A házas élet. Agglegény maradtam. De néhány évvel ezelőtt megismerkedtem egy nálam tíz évvel fiatalabb asszonnyal. Özvegy egy kisgyerekkel. A kedvesem lett. Nem, nem egy szentimentális kapcsolat volt, ebben biztos vagyok, inkább testi. Rendszeresen találkoztunk, és gondolom, hogy boldogok voltunk. A kezdet kezdetén megmagyaráztam, hogy házasságról szó sem lehet, nem akarok többé kötöttséget. És ha egy szép napon véletlenül talál egy férjet, vita nélkül szakítsunk.

Minden jól megy közöttünk. Elzárkózunk, és az együtt töltött órákat a kellemes emlékek közé gyűjtjük.

Esemény nélküli életemet az álmodozásokkal színesítettem, az álmokba merültem. Gyerekkorban arról ábrándoztam, hogy gazdag vagyok. Nem tudom, hogy így van-e önöknél is, de abban az időben a gazdagságot egy tortahegy, és más dugig magunkba tömött édesség jelentette, mint Dagobert bácsinak úszkálni hatalmas páncélszekrényében, az aranypénzeiben. Később a jazz és kabaré énekeseket irigyeltem: Sinatra, Aznavour, Sardou, Brell vagy Montand. Ellentétben velem, nekik gyönyörű hangjuk volt. Ma, mikor sokkal idősebb vagyok, már a fiatal énekeseknek sincs hangja.

Irigy voltam az színészekre is. Gazdagok, imádják őket, a legszebb nőket tarthatják karjaikban, és kitűnő partnerekkel játszhatnak. De régóta tudom, hogy nincs tehetségem. Képtelen vagyok több mint két ember előtt beszélni, mert olyankor a szívem kalimpál, a torkom összeszorul, és egy szó sem jön ki belőlem. Arról nem beszélve, hogy még a gondolataim is megdermednek. Soha nem tudtam felszólalni még a lakás tulajdonosok gyűlésen sem! Igaz, hogy csak bérlő vagyok.

Ez a fő oka, hogy miért nem gondoltam a képviselőségre, a politikai életre. A képviselők többsége ügyvéd, vagy tanár. Megszokták a nyilvánosságot és képesek órákig beszélni bármiről. Hosszú ideig csodáltam a politikusokat is. Néztem a televízióban, ahogy ellentmondanak ellenfeleiknek, a látszólagos őszinteségüket amint megvalósíthatatlan dolgokat ígérnek. Ez mindig felkeltette csodálatomat és egy bizonyos féltékenységet éreztem.

Minden ember álmodik a pénzről, ez biztos. Majdnem mindenki játszik valamilyen szerencsejátékon nálunk. Majdnem mindenki, mert én soha. Az emberek elköltik a nehezen keresett pénzüket lovakra és különböző szerencsejátékokra abban a reményben, hogy megnyerik a főnyereményt. Így van a többi országban is biztos. És ott, ahol a szegénység az éhséggel párosul, az emberek egy jó ebédről álmodoznak, egy doboz szardínia egy marék rizzsel, és nem kutyákkal vívott csatákról egy lerágott csontról.

Ha pedig az aggodalomról beszélünk, nekünk is megvannak a sajátjaink. Különböznek Jack Malone szorongásától, amikor pisztollyal kezében egy rosszul kivilágított piszkos utcában egy gyilkost keres. Ő is fél az biztos. Szíve pumpálja az adrenalint, de őt megfizetik érte! Engem, minket nem fizetnek. Hó végén fiatal koromban aggodalmaskodtam, mert nem volt annyi pénzem, hogy kenyeret vegyek, mert a bankszámlám mínuszban volt. Sokszor a lakbért sem tudtam kifizetni. Elmenni a házfelügyelő ablaka elött és alatt úgy, hogy ne lásson, ez egy nehéz és kétséges opció volt.

Régen volt, majd elfelejtve már. Vagy az adófizetés. Könyvelőként a számoknak semmi titka előttem, mégis képtelen vagyok megemészteni az adó adóját, és mindig arra gondolok, hogy sokkal többet fizetek ahhoz képest, amit nekem az állam szolgáltatásként visszaad. Az igaz, hogy most ingyen lakom és ellátásom biztosítva, de ez egy másik történet, amit később elmesélek majd. Van egy ok és okozat. Nem teljesen tiszta dolog.

3.

Újra megzavartak, egy látogató. Egy látogató jött, egy állítólagos barát, akihez a beszélőbe kellett mennem.

A gyermekeknek sok barátjuk van, majd felnőttkorban szinte alig pár marad. A szerelemhez hasonlóan tűnnek el a barátságok. Egy elfelejtett kölcsön, ami nekünk hatalmas összeg, lerombolhatja a látszólag őszinte cimboraságot. Vagy megnősül a barát, és a fiatalasszony még látni sem akar, mert nem szimpatizálunk. Vagy fordítva, a nej nem kedveli a barátom, és a barátság megszakad. Ez az élet. És mi vagyunk az abszolút többség az egyhangú életben, több százmillió férfi és nő, akit az újságok, a rádió és a televízió ellenőrizhetetlen hírekkel áraszt el. Akit a jobb és baloldali politikusok meggyőzni próbálnak hasznosnak tűnő erőfeszítéseikről, csak hogy rájuk szavazzunk a legközelebbi választásokon.

Álmokat és eszméket árulnak, mint vigécek a nyakkendőt és a joghurtot. Sokszor elpusztulunk az álmokért és a hitekért. Mindazok, akik elhiszik, hogy életük a zsidók és gazdagok miatt elviselhetetlen, vagy Istenük nevében kell öldökölni, akik másként és más nevén hívják és imádják Isteneiket. Ezek a milliárd lények eltemetik álmaikat, és még nagyobb középszerűségbe süllyednek.

Nem hiszek ezekben az álmokban. Sohasem hittem. Javíthatatlan romantikus maradtam. Szégyen nélkül bevallom, hogy képes vagyok ötször is megnézni: „Notting Hill-t”. És utána minden alkalommal felteszem a kérdést: miért nem velem történt mindez?

Pedig egyszer történt valami, egy fantasztikus, hihetetlen esemény. A véletlen. Semmi tudományos számítás, matematika, valószínűség. Egyetlen egyszer játszottam életemben. Sem elötte, sem utána. Megmagyarázhatatlan, hogy miért léptem be a trafikba, ahol semmi keresnivalóm nincs, mert nem dohányzok, metrójegyre sem volt szükség, még egy képeslapra sem. Fogalmam sincs milyen titkos erő tuszkolt be, és miért néztem a szerencsejátékok pultját. Az európai lottón játszottam.

Nem volt péntek és 13. A sorsolás dátumát sem ismertem. Fizettem, majd zsebre vágtam a papírt, és el is felejtettem a létezését.

Hogy hitelre vettem vidéki házamat, mondtam már. Húsz éven keresztül fizettem a törlesztő részleteket. Végső fokon egész életem hitelre épült. A kocsim, pontosabban a kocsikáim, a televíziók, a számítógépek, a mosógépek. Mindent hitelre kellett venni annak ellenére, hogy jó fizetésem van. Talán ez volt az oka, hogy nem nősültem újra. A barátnőm nem akart, de egyesek elképzelték az együttélést velem. A hitelekhez sok volt a házasélet. Nem akartam a válásra gondolni, ügyvédet fizetni, és esetleg havi tartásdíjat egy már nem szeretett nőnek.

Életem folyt tovább az unalom óceánjában, és a kis napi kellemetlenségek létem alkotórészei voltak. Este pizzát és salátát fogyasztva néztem a „Médiumot”. A képernyőn persze férfi és női holttesteket, a hősnő és férje mozgalmas életét láttam. Majd elalvás elött egy fejezet Mary Higgins Clark könyvéből, hogy megőrizzem a hangulatot.

Talán megkérdezik, hogy miért nézem ritkán a francia tévéfilmeket? Megpróbáltam, de gyorsan abbahagytam. A nehezen elviselhető, végtelenül hosszú jelenetek, de kivétel nélkül minden filmben, legyen az történelmi vagy bűnügyi, durván fogalmazva mindig van egy seggjelenet. Majdnem hard. Nyögdécselő nő, gőzmozdonyként lihegő férfi, karok, combok, hátak, meztelen hátsók és a szeretkezés ritmikus mozgása. Ezek a jelenetek úgy jönnek a történetbe, mint egy hajszál a levesbe. Egy alkalommal láttam egy bírót amint megcsókol egy ügyésznőt a párizsi törvényszék pillanatnyilag néptelen, hatalmas lépcsőházában, miközben szoknyáját felgyűrve hátsóját simogatja. Gondolom, hogy a rendező azt akarta kifejezni, hogy mennyire szeretik egymást. Valljuk be, hogy ez valószínűtlen és nevetséges helyzet. Pedig szeretem a nőket és a szexet, de mindent a maga helyén és idejében. Nincs szükségem arra, hogy egy kellemes női hátsót mutassanak egy feltehetően komoly történetben. Ettől még a híres „Desperate Housewives”-ban is megkímélnek bennünket.

Szombat délután néhány kellemes órát töltök a barátnőmmel. Vasárnap reggel az Aligre piacon megveszem a hétre való gyümölcsöt és zöldségféléket. Délután egy nagyon rövid szieszta, mert a barkácsoló szomszédok lyukakat fúrnak a betonfalakba. Ilyenkor inkább elmegyek moziba, majd este is filmet nézek valamelyik adón a százötven előfizetett csatornák közül. Majd elalszom Mary Higgins Clark, vagy más könyvével a takarómon.

4.

Hétfőn kalandos életem új hete kezdődik. Az iroda, a kollegák, csevegés a kávéautomata körül, hogy az idő meleg vagy hideg és miért változik, a légszennyeződés, a biojoghurt, a következő metró és légiirányító sztrájk. Szerda este a barátnőmmel kabaréba megyünk. Utána gyors vacsora egy olcsó étteremben, mert késő van, a fiához siet haza, mert egyedül van, én is fáradt vagyok. Taxiba ülünk, hogy ne sok időt veszítsünk a földalattiban, és leteszem a lakása elött mielőtt engem is hazavisz. És holnap minden újra kezdődik. Csak másnap veszem észre, hogy túlléptem pénzügyi előirányzataimat, tehát spórolni kell a következő napokban, hogy megtaláljam az elveszített egyensúlyt.

Kilenckor kezdünk az irodában. Tíz harminckor a kávégép elött megtalálom a megszokott munkatársakat. Két nő, az egyik középkorú, az igazgatóság titkárnője, a másik fiatal, csinos pin-up, a titkárnő titkárnője, és két velem egyidős férfi. A lányok a víkendről fecsegnek, a férfiak a fociról, és hörögnek mert Marseilles újra veszített, én meg hallgatom őket. Majd hirtelen csend, egy angyal repül el felettünk, majd Floribert váratlanul bevágja:

– Párizsban nyerték az Euromilliót! Nem te voltál véletlenül? – nevette el magát Pierrot.

– Sajnos nem – volt Floribert válasza. – Képzeljék, több mint 76 millió!

– Franc? – kérdi Muriel a csinibaba.

– Megbolondult? Euro kicsikém – volt a válasz.

Hirtelen nem is tudtam, hogy miről is beszélnek. Még a nevét sem ismerem a különböző szerencsejátékoknak.

Útközben, hazafelé menet visszaemlékeztem erre a néhány könnyedén váltott szóra. A földalattin ülve keresgéltem a zsebemben a játék papírját, de a számokat hiába néztem, nem volt mivel összehasonlítanom. Gondolom, egy újságot kell venni. Az egyetlen hetilap, amit olvasok, a Challenge, de ez reménytelen választás lenne most. Nem foglalkoznak a szerencsejátékokkal.

A földalatti állomás és a Fritz Lang Metropolisi kaszárnyájára hasonló épülete között, ahol lakom, volt a trafik. Nem kellett sokáig keresgélni, az eredményt a bejárati ajtóra ragasztották. Hét számot. Nem akartam időt veszíteni, a noteszomba másoltam, hogy otthon nyugodtan ellenőrizzem.

Itt volt a pillanat. Kedvenc fotelemben ülve a notesz és a játék papírja az ölemben. Bevallom, kíváncsi voltam az eredményre. Tekintetem az egyik lap számairól a másikra siklott, és hirtelen egész testem jeges verejték borította. Homlokomat valami láthatatlan és végtelenül hideg abroncs szorította és minden ízemben remegtem.

Nem, ez nem volt igaz! Nem lehetett igaz! Játékszelvényem hét száma egyezett a noteszbe írt számokkal. Nyertem valamit. Igaz, hogy Floribert egy fantasztikus összegről beszélt, 76 millióról! Egész biztosan szétosztva több nyerő között. Lázas agyamban úgy cikáztak a gondolatok, mint villámok a vihartól elnehezült égen.

Gyorsan újra felöltöztem és lementem, hogy ellenőrizzem a számokat. Most egy nagy felirat jelezte az üvegajtón, hogy itt vették a 76.453.579 eurót nyerő jegyet.

Éjszaka nem tudtam aludni.

Felhívni a barátnőmet volt az első dolgom otthon, de letettem a kagylót a kicsengetés pillanatában. Nem mondhattam el, mert az újság megváltoztatja kapcsolatunkat. Belém fog szeretni. Abban a pillanatban amint többszörös milliomos lettem, problémaim átváltoztak. Hogy mi történt, azt senkinek nem mondhattam el. Se feleség, se gyerek, szüleim rég elmentek már, és egyke gyerek voltam férfi és nőtestvérek nélkül. Ha emlékezetem nem csal, volt néhány távoli és ismeretlen unokatestvérem. Testi-lelki barát sem volt mióta meghalt az, akit valódi barátnak tekintettem.

Nem tudtam beszélni senkivel, mert nem bíztam meg senkiben. Holnap néhány napot kiveszek az évi szabadságból, hogy felvegyem a nyereményt. Hogy mit csináljak, arról fogalmam sincs. Folytatni a munkát? Nem volt többé szükség a havi 3500 euró nettó fizetésre. De mivel töltsem napjaimat? És mit csináljak a pénzel? Persze vehetnék egy sokkal jobb számítógépet.

És azután? Egy új kocsit talán? Már 5 éves az enyém, de nagyon jó állapotban van. Egy jó Peugeot. Venni egy Mercedest vagy BMW-t? Vehetnék egy Porche-t vagy Maserattit, és 130-cal gurulni óránként egy olyan motorral, ami könnyedén 300-zal is száguld. Vagy egy Rolls sofőrrel, plusz egy garázs. De miért?

Az kétségtelen, hogy képtelen vagyok két szelet bifszteket ebédelni, mert nekem egy is elegendő. Vagy egy házat venni? Van már. Két szoba, szalon, ebédlő, komfort. Nem hatalmas, de elegendő egy vagy két személynek. Egy kastélyban mit csinálnék? Nem nyithatok egy szépségápoló intézetet vagy éttermet, de más üzletet sem, mert semmihez nem értek a könyvelésen kívül.

Szürke életem egy pillanat alatt eltűnt, és a lehetőségek tárházában válogathattam.

Napjaimat és estéimet egy kávéházban vagy mulatóban tölthetném ezreket költve magamra, kurvákat és másokat itatva hónapokon és éveken keresztül. De ez egy olyan szomorú választás, még színtelenebb, mint mai életem, arról nem beszélve, hogy az italt nem szeretem.

Az ágyban forgolódtam, és reggel egy karikás szemű fáradt arc nézett a tükörből vissza rám.

5.

Az irodában a kávét iszogatva a kollegákat néztem, feltéve magamban a kérdést, milyen lenne a viselkedésük, ha tudnák, hogy mi történt velem? A csinibabát nézve az volt a meggyőződésem, hogy a világ minden csinibabáját megkaphatnám Pekingtől-Los Angelesig, beleértve néhány világszerte imádott filmcsillagot is.

Másnap szabadságom megkapva jelentkeztem a Françaises des Jeux irodájában. Komoly igazoltatás után a fiatal tisztviselő elmagyarázta, hogy délután, pontosan 4-kor a vezérigazgató személyesen adja át majd a csekket az újságírók és a TF1 televízió jelenlétében. Villámgyorsan válaszoltam, hogy erről szó sem lehet!

Látni kellett volna a fiatalember arcát. Megmagyaráztam, hogy nem akarom, hogy a fényképemet lássák az esti 8 órás hírek alkalmával, és azt sem, hogy az egész világ ismerje a nevem. Totális diszkréciót kívánok. Azt óhajtom, hogy a Vezér azonnal adja át a csekket, és utána végleg felejtsenek el.

A pszichológiai segélyről is lemondva egy órával később a bankban voltam a 76.453.879 eurós csekkel a kézben. A látásból már ismert fiatal pénztárosnő szokásos mosolyával vette át, és az összegre nézve billentyüzni akart, de keze megállt a levegőben. Kitágult szemekkel és ajkára fagyott mosollyal nézett újból rám, majd kasszáját bezárva bocsánatot kért és elment.

Egy kövérkés, ismeretlen férfival jött vissza, a bankfiók igazgatójával. Tiszteletteljesen az irodájába terelt, egy széket kínált mielőtt maga is leült, két ujja közt, mint veszedelmes kígyót tartva csekkemet.

– Kedves Uram, – kezdte a levegőt kapkodva – boldogok vagyunk, hogy hűséges klienseink közé sorolhatjuk.

Vadul ütötte a számítógép billentyűit beszéd közben, időnként a képernyőre nézve.

– A leghűségesebb kliensek közé sorolhatjuk 30 éve már! Egy pillanat kérem, és máris bevettük a csekket! – Klik-klak a billentyűkön, és az értékes papír eltűnt az egyik fiókban.

– Miben lehetünk szolgálatára? 100.000 euró hetenként a Visa kártyán elegendő? – kérdezte naivul, amíg én bután mosolyogva beleegyezésem adtam.

– Szolgálhatunk tanácsokkal a jövőbeli befektetésekkel kapcsolatban? Szakembereink a rendelkezésére állnak.

– Még nem tudom M. Cronin – az íróasztalon trónoló névtábláról olvastam a nevét. – Bevallom, hogy pillanatnyilag semmit nem értek, sem az üzlethez, sem a tőzsdéhez.

Rövid tétovázás után kérdeztem.

– Lehetséges zár alá helyezni 10 milliót a nyugdíjba menetelem idejéig?

Ellentmondás nélkül mindent elfogadott évi 1 százalék kamatot ígérve 65 éves koromig.

– Nincs szüksége tanácsra ház vételhez vagy más befektetéshez?

– Köszönöm, nem. Pillanatnyilag gondolkodom.