BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Malta Exchange

Minotaur Books, New York, 2019

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Lantosné Farkas Edit és Lantos István

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2019 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantosné Farkas Edit, Lantos István 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-978-2

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Elizabethnek,
feleségemnek,
örök társamnak

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ismét őszinte köszönetem John Sargentnek, a Macmillan vezetőjének, és Sally Richardsonnak, akinek kizárólag kedves szavai vannak. Valamint Jen Enderlinnek, aki a St. Martin’st irányítja, és kiadómnak a Minotaurtól, Andrew Martinnak. Úgyszintén óriási köszönet és hála Hector DeJeannak; Jeff Dodesnak és mindenkinek a marketingen, különösen Paul Hochmannak; Anne Marie Tallbergnek, minden puhakötésű kötet bölcsének; David Rotsteinnek, az illusztrátornak; valamint Mary Beth Roche-nak és innovatív csapatának.

Még néhány extra említés: Meryl Moss és fantasztikus hirdetési gárdája (különösen Deb Zipf és JeriAnn Geller); Jessica Johns és Esther Garver, akik zökkenőmentessé teszik a Steve Berry Enterprises működését; és Rachel Maurizio, Málta nagyszerű idegenvezetője.

Tíz évvel ezelőtt A velencei árulás című könyvemet újdonsült feleségemnek, Elizabethnek ajánlottam. Ő még újonc volt az írásban és a kiadásban, de gyorsan tanult, és első osztályú szerkesztő lett, akinek kitűnő érzéke van a szakmához és a történetekhez. Most már fele részben tulajdonosa (a páratlan M. J. Rose-zal) a 1001 Dark Nightsnak, amely a romantikus stílusra koncentrál. Ügyvezető igazgatója a Krimiírók Nemzetközi Szervezetének, amelynek több mint négyezer tagja van, 80 százalékuk aktív krimiíró.

Szóval ezt a könyvet Elizabethnek, ennek a fantasztikus nőnek ajánlom, aki nemcsak a történeteimet tette jobbá, hanem engem is.

Nem szükséges hinni Istenben ahhoz, hogy valaki jó legyen.

Bizonyos módon az Isten hagyományos felfogása is megváltozott.

Az ember lehet ájtatos, de nem istenfélő.

Nem szükséges templomba járni és adakozni.

Sokak számára a Természet lehet a Templom.

A történelemben egyes kiváló emberek nem hittek Istenben,

miközben mások a legszörnyűbb dolgokat művelték az Ő nevében.

I. FERENC PÁPA

PROLÓGUS

1945. ÁPRILIS 28., SZOMBAT

COMÓI-TÓ, OLASZORSZÁG

15:30

Benito Amilcare Andrea Mussolini tudta, hogy itt a vég. Attól a tegnapi pillanattól fogva tudta, hogy az 52. Garibaldi Brigád partizánjai eltorlaszolták az utat észak felé, és megállították azt a német konvojt, amely a Svájcba szökését segítette volna elő. A csapat Wehrmacht-parancsnoka nem is leplezte, hogy mennyire elege van már a harcokból, és egy eseménytelen úttal szerette volna elkerülni az előrenyomuló amerikai erőket, vissza, a Harmadik Birodalomba. Mindez érthetővé tette, hogy egy útra döntött fa és 30 szedett-vedett partizán miként volt képes elfogni 300 állig fölfegyverzett, hivatásos német katonát.

Huszonegy éven át uralta Itáliát, de amikor a Szövetségesek elfoglalták Szicíliát, aztán meg az olasz csizma egyre nagyobb részét, fasiszta segítői és III. Viktor Emánuel király kihasználták az alkalmat, és megfosztották a hatalmától. Hitlernek kellett kiszabadítania a börtönből, aztán megtenni őt az Olasz Szociális Köztársaság miniszterelnökévé, milánói székhellyel. Ez csak egy német bábállam volt – hogy fennmaradjon a hatalom illúziója. De mostanra az is elszállt. A Szövetségesek szélvészként törtek észak felé, lerohanták Milánót, ami arra kényszerítette a Ducét, hogy még északabbra meneküljön, a Comói-tó és a svájci határ közvetlen közelébe, alig néhány kilométerre onnan.

– Nyugodt nap a mai – mondta neki Clara.

Számtalan nő volt az életében. A felesége eltűrte a szeretőket, mert válásról szó sem lehetett. Leginkább vallási alapon, de mit tenne meg őérte a Duce exfelesége?

Hát nem sok mindent.

Összes szeretője között Claretta Petacci különleges helyet foglalt el. Korban 28 év választotta el őket egymástól, de a nő valahogy mégis megértette. Sosem kérdezősködött. Sosem kételkedett. Mindig szerette. Saját akaratából jött Comóba, hogy együtt legyen vele száműzetésében.

De a sors ellenük dolgozott.

Az oroszok Berlint bombázták, a britek és az amerikaiak akadály nélkül törtek át egész Németországon, a Harmadik Birodalom romokban hevert. Hitler fővárosa romjai alatt bújkált. A Róma–Berlin-tengely összeomlott. Az istenverte háború, amit sosem lett volna szabad megvívni, a végéhez közeledett.

És ők vesztettek.

Clara az ablaknál állt, gondolataiba mélyedve. Innen messzire el lehetett látni a tóra, a másik oldalon meg a hegyekre. Az éjszakát ebben a szerény hajlékban töltötték; a szobájukban mindössze egy egyszerű ágy, néhány szék és kőpadló volt. A kandallóban most nem égett tűz, az egyetlen fényforrás egy csupasz villanyégő volt, amely erőteljesen megvilágította a fehérre meszelt falakat. A Duce életét mindig is a luxus és kényeztetés uralta. Ezért meglehetősen ironikusnak érezte, hogy ő és Clara – akivel egyszer egymás karjaiban kerestek vigaszt a Palazzo Venezia fényűzésében – most egy falusi menedékház ágyában találják magukat együtt, az olasz hegyek között.

Odalépett az ablakhoz a nő mellé. A párkányon vastagon állt a por. Clara úgy ragadta meg a férfi kezét, mintha az kisgyermek lenne.

– Hét évvel ezelőtt – mondta a Duce olaszul – még érdekes ember voltam. Ma már alig vagyok több egy porhüvelynél.

A hangszíne borús és lemondó volt.

– Te továbbra is fontos vagy – jelentette ki a nő.

A férfinak sikerült egy mosolyfélét kierőltetnie.

– Nekem végem van. A csillagom leáldozott. Már nincs bennem harckészség.

Régóta egyre dühösebb, harciasabb és szokatlanul határozatlan volt. Ellentmondást nem tűrő haragja csak ritkán horgadt fel. Már senki sem törődött azzal, hogy mit csinál, mit gondol, vagy mit mond.

Kivéve Clarát.

A felhős délután nyirkos volt, a távolból fegyverropogás hallatszott. Azok az átkozott lázadók lőtérré változtatták a vidéket, kifüstölve onnan a fasizmus minden elemét. Lefelé tekintve észrevett egy autót, amely az Azzano felőli keskeny úton kanyargott fölfelé. Őt és Clarát a kora hajnali órákban hozták ide, ebbe a házba. Miért? Fogalma sem volt róla. Két szakállas, vörös csillagos jelzésű csúcsos sapkás gépfegyveres őrködött az ajtó előtt.

Mintha csak vártak volna valamire.

– Nem kellett volna jönnöd – mondta a nőnek.

Clara megszorította a kezét.

– Az én helyem melletted van.

Csodálta a lojalitását, és azt kívánta, bárcsak az ő Feketeingesei ennek töredékét mutatták volna! Az ablaktól a talaj körülbelül öt méterre lehetett. De ő egy sokkal magasabb pontra képzelte magát, a Palazzo Venezia erkélyére, 1936-ban, Olaszország dicső győzelmét magasztalva Abesszínia felett. Aznap 400 ezer ember töltötte zsúfolásig a teret, vad és szinte hipnotikus reakcióval mindenre. Duce, Duce, Duce – üvöltötték, ő pedig szinte fürdött a tömeghisztéria melegében.

Hatalmas erőt adott.

De olyan kevés Caesar maradt benne!

Megtartotta a védjegyének számító tar koponyát és domborodó hasat, de a szeme egyre gyanakvóbbá és űzöttebbé vált. Egyenruhát viselt. Fekete inget, szürke zubbonyt, bricsesznadrágot, oldalán vörös csíkokkal, térden felül érő csizmát és szürke gyakorlósapkát. Tegnap, mielőtt a partizánok elfogták, az elrejtőzés őrült ötletétől vezérelve egy német civil télikabátjába és sapkájába bújt.

Ez nagy hiba volt.

Félelmet mutatott.

Egyesek pojácának nevezték, mások a nagypolitikába tévedt kalandornak, vagy a múltban élő szerencsejátékosnak egy nagy értékű játszmában. Az európaiak kikiáltották annak, aki kikényszerítette, hogy a vonatok pontosan járjanak.

De ő egyszerűen csak a Duce volt.

A Vezér.

A legfiatalabb, aki valaha is uralta Olaszországot.

– Várom ennek a tragédiának a végét – mondta. – Különös módon független mindentől. Már nem érzem magam szereplőnek. Inkább az utolsó néző vagyok.

A depresszió, amit az utóbbi időben érzett, lassanként ismét elhatalmasodott rajta, pedig keményen küzdött, hogy lassítsa.

Most nem volt itt az ideje az önsajnálatnak.

Az autó továbbra is hörögve gyűrte le a meredek kanyarokat a sűrű cédrus- és fenyőerdőn át. Ahogy közeledett a házhoz, a motor egyre hangosabb lett.

A Duce fáradt volt, arca sápadt, és borotválkoznia is kellett volna már. Szokatlanul ápolatlan volt, az uniformisa gyűrött és rendetlen. De ami még rosszabb volt: úgy érezte, hogy ki van szolgáltatva az eseményeknek. Bepánikolt, menekülni akart.

Már nem volt ura önmagának.

Lent az autó megállt.

Egy férfi szállt ki a vezetőülésből, a Luftwaffe-kapitányok halványkék uniformisában, a barna tiszti gallér pedig azt mutatta, hogy a kommunikációs hadtesthez tartozik. A Ducét tegnap óta a partizánok káosza vette körül. Megbizonyosodhatott tekintélyük hiányáról a Dongo városházán, ahová először vitték, és ahol egyik kihallgatója sem igazán tudta, mit kezdjen vele. Csak ült egy vitáktól zajos, dohányfüstös szobában, és hallgatta, amint a Milan Radio bejelenti a fasizmus végét, és hogy a kormány minden tagját őrizetbe kell venni.

Hülyék. Mind.

De sehol sem voltak a németekhez képest.

Megpróbálta halogatni a németekkel az egyezség megkötését. Hitler egy vadbarom volt, a Mein Kampf pedig érthetetlen zagyvaság. Utálta az őrült osztrákot, és nem bízott benne. Végül a közvélemény nyomását már nem lehetett figyelmen kívül hagyni, így 1940-ben kénytelen volt a háború mellett dönteni.

Szörnyű hiba volt.

A pokolba ezekkel a rohadt árjákkal. Nem akarta még egyszer látni az egyenruhájukat.

Pedig most itt volt az egyik.

Az egyenruha belépett a házba, és fölment az emeletre. Ő és Clara az ablaknál állt, de megfordultak, amint az uniformis belépett. Arra várt, hogy a férfi majd összecsapja bokáját, és köszön. De a tiszteletnek semmi jelét nem látta. Ehelyett a jövevény csendesen azt mondta, olaszul: „Szeretnék önnel beszélni. Négyszemközt!”

A látogató magas, sovány férfi volt, hosszúkás, sápadt arccal, nagy fülekkel. Fekete haját hátrafésülte, keskeny ajkai fölött pedig gondosan nyírott bajuszt viselt. Mussolini gondolatban végigvette a helyzet valamennyi kínos összetevőjét, megoldást keresve. Az utóbbi két évtizedben senki sem merte volna így rendreutasítani őt. Ahhoz, hogy tiszteljék, és tartsanak tőle, a hatalomnak határtalannak és abszolútnak kell lennie. Ezért először hajlott arra, hogy kiparancsolja a jövevényt, de a férfit körülvevő bizonytalanság felülkerekedett a büszkeségén.

– Várj odakint! – mondta Clarának.

A nő habozott, kezdett volna tiltakozni, de ő karjának fölemelésével elhallgattatta. Clara nem vitatkozott tovább, csak bólintott, és kiment a szobából.

Az uniformisos becsukta mögötte az ajtót.

– Kevés az időnk – mondta a férfi. – A Nemzeti Felszabadítási Bizottság és az Önkéntes Szabadság Hadtest jön magukért.

Mindkettő bajos szervezet volt, különösen az utóbbi, mert abban elsősorban kommunisták voltak, akik már régóta magukénak akarták tudni Itáliát.

– Önről azt a döntést hozták, hogy agyon kell lőni. Sikerült a hírvivőik elé kerülnöm, de már nincsenek messze.

– És mindez köszönhető a maga németeinek, akik cserben hagytak.

A férfi jobb kezét a kabátja zsebébe süllyesztette, majd előhúzott egy tárgyat.

Egy gyűrűt.

Bal kezének gyűrűsujjára húzta, és kifelé fordította a lapját, amelyen öt sorban betűk voltak vésve a homályos ónfelületbe.

Most már értette.

Nem közönséges látogatója jött.

Legfőbb vezetői ideje alatt két pápa uralkodott: XI. és XII. Piusz. Az egyik simulékonyabb, mint a másik, de mindkettő idegesítő. Sajnos, ha valaki irányítani akarta Olaszországot, annak maga mellett kellett tudnia a katolikus egyházat, ami nem kis fegyverténynek bizonyult. De neki sikerült kézben tartania az egyházat és kellemetlen szövetségre lépnie vele, ami most szintén véget ért.

– Biztos vagyok benne, hogy ez a gyűrű ismerős magának – mondta a férfi. – Pontosan olyan, mint az, amit attól a férfitól rabolt el, akit megölt.

Újabb részlet vált világossá.

Miután 1070-ben megalapítottak egy kórházat Keresztelő Szent János tiszteletére, az európaiak egy kis csoportja nevet is kapott: Jeruzsálemi Szent János Ispotályos Fivéreinek Rendje. Mintegy 850 éves tevékenységük után a jelenlegi, teljes nevük meglehetősen hosszú és hivalkodó.

Szuverén Jeruzsálemi, Rodoszi és Máltai Szent János Katonai és Ispotályos Rend.

Ez aztán a hiúság.

– Én most a legmagasztosabb felség, maga a Herceg és Nagymester nevében beszélek – mondta az egyenruhás –, aki ismételten felszólít, hogy add át, amid csak van.

– Maga valójában egy német tiszt? – kérdezte a Duce.

A férfi bólintott.

– De én már jóval azelőtt is a rend lovagja voltam, hogy bármit is Harmadik Birodalomnak hívtak volna.

A Duce elmosolyodott.

A lepel végre lehullt.

Ez az ember nem más, mint egy kém, ami megmagyarázza, hogy az ellenségei miért hagyták idejönni ezt a küldöttet.

– Azt mondja, az emberek úton vannak, hogy elkapjanak. A partizánoknak nem számítok. A németeknek csak nyűg vagyok. Halálomnak csak a kommunisták számára van értéke. De mondja csak, mit tud maga ajánlani nekik?

– A tegnapi trükkjei befuccsoltak.

Ezt sajnálattal hallotta.

Először Milánóból Comóba menekült, egy keskeny, kanyargós hegyi úton a tó körül, ahol tucatnyi városka övezte a nyugodt vizet. Cernobbio, Moltrasio, Tremezzo, Menaggio. Általában ez egy könnyű, félnapos túra volt, de ezúttal sokkal tovább tartott. Arra számított, hogy legalább ötezer Feketeinges vár majd rá. De mindössze tizenketten jelentkeztek. Aztán egy 38 teherautóból és mintegy 300 harcedzett katonából álló konvoj tűnt fel, amely északnak, Ausztria felé vonult, ezért maga is belekényszeredett a karavánba, azt remélve, hogy eljut Chiavennáig, ahol el akart szakadni tőlük, hogy Svájc felé vegye az útját.

De sosem jutott el odáig.

Az átkozott németek kiadták őt, cserébe a biztonságos átkelésért.

Szerencsére hozott magával némi biztosítékot. Aranyat és ékszereket az olasz kincstárból, egy csomó valutát, meg két, fontos iratokkal, dossziékkal és levelekkel megtömött táskát.

– A partizánok megtalálták a maga aranyának egy részét – mondta a férfi. – De a legnagyobb részét a németek a tóba süllyesztették. Ugyanakkor a maga táskái közül kettő eltűnt. Az egyikben van az, amit én akarok?

– Miért árulnám ezt el?

– Mert én megmenthetem a maga nyomorult életét.

Nem tagadhatta, szeretett volna még élni. De volt valami még fontosabb.

– És Clara?

– Őt is megmenthetem.

A Duce összekulcsolta kezeit a háta mögött, állát pedig előreszegezte, a megszokott, kényelmes módon. Aztán járkálni kezdett, csizmájának talpával az érdes kövön csoszogva. Hosszú idő óta most érezte először, hogy erő önti el a testét.

– A nevezetes Rend sosem fog eltűnni – mondta. – Olyan, mint a vitéz erény, mint a hit. Így van?

– Így van. Marcellus gróf tartott erről egy kitűnő beszédet a francia képviselőházban.

– Ha jól emlékszem, megpróbálta elérni, hogy visszaadjanak egy nagy területet, amit a király kaparintott meg a lovagoktól. Ez ugyan nem sikerült neki, de azt el tudta érni, hogy kinyilatkoztassák felsőbbségi jogait. És a Rendet állammá tették Franciaországon belül.

– És nem tűntünk el! – mondta a férfi.

– Nagy szerencsémre! – A látogatójára meredt. – Vigyen el ezektől a partizánoktól, és beszélhetünk a Nostra Trinitáról.

A férfi megrázta a fejét.

– Talán nem mérte föl a helyzetének súlyosságát. Maga egy halálra ítélt ember, aki kétségbeesetten próbálja menteni a bőrét minden egyes összeharácsolt lírával és arannyal. Sajnos azonban ez az erőfeszítése kudarcot vallott. Jönnek, hogy megöljék magát. Én vagyok az egyetlen esélye. Nincs miről alkudoznia, csak adja át nekem pontosan azt, amit én akarok.

– Abban a két táskában, amit maga is említett, olyan levelezés is található, amit a britek nem szeretnének nyilvánosság elé tárni.

A férfi vállat vont.

– Ez az ő problémájuk.

– Gondolja csak el, mit tehetnének a lovagok ilyen gyanús és terhelő információval!

– Kiválóak a kapcsolataink Londonnal. Nekem csak a gyűrű kell, meg azok a dokumentumok, amiket ellopott.

– A gyűrű? De hát az csak egy darab fém.

Az egyenruhás feltartotta a kezét.

– Számunkra ennél sokkal több.

Mussolini megcsóválta a fejét.

– Maguk, lovagok, egyszerűen páriák. Kidobták magukat Jeruzsálemből, Ciprusról, Rodoszról, Oroszországból, Máltáról, és most két római palotácskában húzzák meg magukat, és ragaszkodnak a fényes múltjukhoz, ami már rég elenyészett.

– Akkor van bennünk valami közös.

A Duce elvigyorodott.

– Az van!

A nyitott ablakon keresztül fölfigyelt egy másik motor dohogására.

A látogatója is meghallotta.

– Itt vannak – mondta a férfi.

A Duce hirtelen elhatározásra jutott, amit az is erősített, hogy a római császárok, Napóleon, de még maga Hitler sem volt képes elérni azt, amit ő.

Legyőzni a pápát!

Az, hogy ez az ember most itt volt, konkrét bizonyítékát adta a győzelmének.

– Kérdezze meg XII. Piuszt, milyen érzés volt előttem térdelni!

– Kétlem, hogy ez megtörtént volna.

– Nem szó szerint. De képletesen letérdelt. Tudta, hogy mit tudnék csinálni az ő drágalátos egyházával. Amit még ma is megtehetek.

Ami megmagyarázta, hogy a Vatikán miért nem szállt szembe soha a hatalomátvételével. Még az után is, hogy teljes önkényuralmat ért el, az egyház hallgatott, egyszer sem használva föl a tömegekre gyakorolt hatását, hogy az itáliai népeket föllázítsa. Soha, egyetlen király, királynő vagy császár nem volt ilyen szerencsés.

A férfi gyűrűjére mutatott.

– Ahogyan maga, én is Nagy Konstantintól származtatom az erőmet. Csak neki és nekem sikerült mindaz, amibe mások belebuktak.

Kint megérkezett az autó és hallotta, ahogyan a kiszállók után becsapódtak az ajtók.

– Mondja meg a Nagymesterének, hogy még meg fogja bánni, hogy nem mentett meg.

– Maga bolond!

Kihúzta magát.

– Én a Duce vagyok.

A német egyenruhás férfit mindez nem hatotta meg, mert csak megcsóválta a fejét, és ezt mondta:

– Viszlát, Nagy Vezér!

És a küldött elment.

Továbbra is szálegyenesen állt, szemben a nyitott ajtóval. Hányszor küldött embereket a halálba? Ezreket? Vagy inkább több tízezret? Most értette meg, milyen reménytelenül érezhették magukat bukásukkor.

Léptek döngtek fölfelé a lépcsőn.

Egy újabb férfi – szívósan izmos, fekete szemű, sötét bőrű – lépett a szobába, géppisztolyt tartva.

– Azért jöttem, hogy kiszabadítsam.

Nem hitte el egyetlen szavát sem, de belement a játékba.

– Mily nagy szerencse!

– Indulnunk kell. Azonnal!

Clara lépett a szobába, és keresgélni kezdett valamit az ágytakarón.

– Mit keres? – kérdezte a férfi.

– A térdnadrágomat.

– Hagyja csak! Erre nincs időnk! Indulnunk kell!

Mussolini gyöngéden megfogta a karját, és kifelé vezette. A nő vajon tisztában volt vele, hogy mi fog történni? A Duce ebben kételkedett, mert most is, mint mindig, a nő jobban aggódott őérte, mint magáért.

Lementek a földszintre, elhagyták a házat, és bemásztak az ütött-kopott Fiat hátsó ülésére. A volán mögött már ott ült a sofőr, a géppisztolyos viszont nem szállt be. Ehelyett megállt kint, a jobb oldali fellépőn, és a fegyvert befelé fordította.

A kocsi lassan gurult lefelé a lejtős úton, a falu irányába. Mögöttük gyalog jött a két őrkatona. Lassan bevettek egy hajtűkanyart, de aztán a Fiat felgyorsult, amint az út kiegyenesedett, a kerekei csikorogtak a nedves úton. A fellépőn álló férfi azt parancsolta, hogy álljanak meg közvetlenül egy vasrácsos kapu előtt, ami elzárta a keskeny, lejtős utat, amely öt méter széles lehetett, mellette kétméteres árokkal. A kapu két betonoszlop között feszült, amelyek egy derékmagasságú, befelé hajló, bokrokkal benőtt falban álltak.

A géppisztolyos férfi leugrott a fellépőről, és kinyitotta a kocsi ajtajait. A sofőr kiszállt. Újabb parancsszavak hangzottak fel, és a két másik fegyveres is elfoglalta a helyét; egyikük az út fölött, a másik az út alatt. A fák és egy újabb éles kanyar elzárta a kilátást Azzano település felől.

– Szálljanak ki! – hangzott a parancs.

Rémült kifejezés jelent meg Clara arcán, tekintete riadtan tapadt a férfira.

Mussolini kiszállt.

Clara követte.

– Oda! – intett a fegyvere csövével a kapura a férfi.

Mussolini a falhoz masírozott, és nekitámaszkodott. Clara szorosan mellé állt. Nem fogja elkövetni ugyanazt a hibát, mint tegnap. Nem fog félni. Amikor majd jelentést tesznek arról, hogy mi történt, hazudniuk kell, ha gyávának akarják őt beállítani.

– Benito Mussolini, ön egy háborús bűnös. Az olasz nép nevében halálos ítéletet hoztak ön ellen.

– Nem! Ezt nem tehetik! – sikoltotta Clara.

Belekapaszkodott Mussolini karjába.

– Távolítsátok el onnan! – ordította a férfi. – Tűnjön el onnan, vagy maga is meghal!

Clara nem mozdult, mire a férfi meghúzta a ravaszt.

De semmi sem történt.

A támadó lerántotta a tárat, és megpróbálta kiszabadítani a beszorult alkatrészt. Clara sikoltozva ugrott előre, és mindkét kezével elkapta a fegyver csövét.

– Nem ölhet meg minket csak úgy! – rikácsolta.

– Add ide a puskádat! – bömbölte a férfi.

A két másik őrszem egyike odarohant, és a kezébe nyomta a fegyvert. A gyilkos elengedte a Clara által is megragadott fegyvert, és kihasználta kedvező helyzetét.

Mussolini fölismerte, hogy eljött az ő pillanata.

Eláradt benne az erő.

Nem próbált sem elfutni, sem ellenállni.

Ehelyett mindkét kezével szétrántotta kabátját, és a mellét kidüllesztette, mint egy csatahajó. A meggyilkolására érkezett három férfi mögött megpillantotta a német egyenruhás lovagot, aki lassan sétált lefelé az úton. Kényelmesen. Nem sietve. A másik három semmiben sem akadályozta. Az egyenruhás megállt, és a jelenetet nézte. Jó! Hadd lássa!

– Magnus ab integro saeclorum nascitur ordo! – kiáltotta Mussolini.

Biztos volt benne, hogy ezek a hülyék nem beszélnek latinul.

Csak a lovag érti majd meg.

Az idő roppant kereke ismét fordult egyet.

A géppisztoly felugatott.

Először Clarát érte találat, aki a földre rogyott. A Duce szíve majd’ megszakadt, hogy meghalni látta. Egyre több golyó süvített felé. Három a hasába fúródott. Négy másik a lábába. Térdei megroggyantak, és ülő helyzetbe zuhant.

Tekintete a lovagra szegeződött, és minden maradék erejét összeszedve suttogta:

– Még… nincs… vége!

Vér buggyant ki a szája szélén.

Bal válla megbillent, ő pedig a nedves kövezetre hanyatlott. Még mindig élve, fölnézett a felhős égre. A lőpor csípős szaga jól érződött a nyirkos levegőben. Az egyik őrszem föléje állt, és lefelé fordította a fegyver csövét.

Mussolini a fekete lyukra koncentrált.

Mint egy pont a mondat végén.

A puska eldördült.

ELSŐ FEJEZET

KEDD, MÁJUS 9.

COMÓI-TÓ, OLASZORSZÁG

08:40

Cotton Malone a kivégzés helyszínét tanulmányozta.

1945. április 28-án valamivel délután négy óra után Benito Mussolinit és szeretőjét, Claretta Petaccit lelőtték néhány méterre onnan, ahol most állt. Az azóta eltelt évtizedek alatt, az Azzanóból meredeken emelkedő úttól fél kilométerre fekvő Villa Belmonte bejárata kegyhellyé nőtte ki magát. Még mindig ott állt a vaskapu, az alacsony fal, még a nyírott sövény is megvolt, az egyetlen változás akkorhoz képest egy fakereszt volt, amit arra a kapu melletti kőre szegeltek, amin Mussolini neve és halálának dátuma szerepelt. A másik oldalon egy újabb adalékot pillantott meg – egy kis fadobozt, amelynek üvegből volt az elülső fala, benne képek Mussoliniről és Clarettáról. Hatalmas friss virágokból készült koszorú lógott a kereszt feletti vaskerítésről. Ez állt a szalagon: EGLI VIVRÁ PER SEMPRE NEL CUORE DEL SUO POPLO.

Népe szívében örökké élni fog.

Lent a faluban mondták neki, hogy merre találja meg a helyet, és hogy a hívek még mindig tiszteletlátogatásokat tesznek. Ami meglepő, főleg, ha figyelembe vesszük, hogy Mussolini kegyetlen ember hírében állt, és hogy mennyi évtized telt el a halála óta.

Micsoda dilemma előtt állhatott Mussolini!

Olaszország vergődése bizonytalan jövője miatt. A németek gyors visszavonulása. A partizánok özönlenek le a hegyekből. A Szövetségesek nagy ütemben nyomulnak délről, egymás után szabadítva fel a városokat. Csak észak és Svájc kínál menekülési lehetőséget.

De erre soha nem került sor.

Cotton most ott állt a kellemesen hűvös tavaszi reggelen.

Tegnap egy délutáni járattal érkezett meg Kopenhágából a Milánó–Malpensai repülőtérre, majd egy bérelt Alfa Romeóval elvezetett a Comói-tóhoz. Szeretett felvágni a sportkocsikkal, hiszen ki ne élvezné, hogy egy 237 lóerős motort vezethet, ami négy másodperc alatt gyorsul kilencvenre. Volt már Comón korábban, egy titkos megbízatás alkalmából a Magellán Ügyosztály részére, akkor az elbűvölő Villa d’Estében, a világ egyik legszebb szállodájában lakott. Ezúttal nem lesz ilyen fényűző szállása.

Most szabadúszóként teljesített egy egyedi megbízást a brit titkosszolgálatnak, célpontja egy helyi olasz régiségkereskedő, aki nemrég tűnt fel az MI6 radarján. Eredetileg a feladat egy egyszerű adásvétel lett volna. Antikkönyv-kereskedő múltja révén gyakorlata volt abban, hogyan alkudjon régi, veszélyeztetett írások megszerzéséért. De az előző éjszaka információkat szereztek az iratok feltételezett rejtekhelyéről, így a feladat módosult. Ha bebizonyosodik, hogy az információ helyes, a parancs az, hogy az árut el kell lopni.

Ismerte a dörgést.

A vásárlás túl sok nyomot hagy, de egészen tegnapig ez volt az MI6 egyetlen lehetősége. De ha fizetés nélkül is megszerezhető, amit akarnak, az a legbölcsebb megoldás. Főleg, ha figyelembe vesszük, hogy amire vadásztak nem az olaszé volt, aki árulta.

Nem voltak illúziói.

A tizenkét év a Magellán Ügyosztálynál, és azóta még néhány, amikor szabadúszóként dolgozott más titkosszolgálatoknak, számos dologra megtanította. Most is tudta, azért fizetik, hogy végezze el a munkát és vigye el a balhét, ha valami rosszul sül el. Ez elég ösztönző volt ahhoz, hogy ne hibázzon.

De ezzel együtt volt ebben az ügyben valami nyugtalanító.

1945 augusztusában Winston Churchill Warden ezredes álnéven Milánóba érkezett. Állítólag úgy döntött, a Como, Garda és Lugano tavak mellett vakációzik. Nem feltétlenül rossz döntés, hiszen évszázadok óta jártak az emberek a kristálytiszta alpesi vizekhez. Az álnév használata magánélete védelmét szolgálta, de ekkor Churchill már nem volt Nagy-Britannia miniszterelnöke, miután minden teketória nélkül leváltották a választásokon.

Első megállója a milánói temető volt, ahol Mussolinit sietve elföldelték. Percekig állt a sírnál, kalappal a kezében. Elég különös, főleg, hogy az elhunyt egy kegyetlen diktátor, és háborús ellensége volt. Majd északra, Comóba utazott, és egy tóparti villában szállt meg. Az ezt követő hetekben a helyiek látták, amint kertészkedik, horgászik és fest. Senki nem tulajdonított ennek jelentőséget akkor, de néhány évtizeddel később történészek elkezdték tüzetesebben vizsgálni ezt az utazást. Természetesen a brit titkosszolgálat már régen tudta, hogy Churchill mit keresett.

Leveleket.

Amiket ő és Mussolini írtak egymásnak.

Ezek Mussolini elfogása idején vesztek el, más egyéb titkos iratokkal, két aktatáskában, amelyeket 1945. április 27-e után soha senki sem látott. Azt beszélték, hogy a helyi partizánok kobozták el őket. Egyesek azt állították, hogy a kommunistákhoz kerültek. Mások a németekre mutogattak. Egy másik feltételezés szerint annak a villának a kertjében ásták el, amit Churchill bérelt.

Senki nem tudott semmi biztosat.

De valami 1945 augusztusában indokolttá tette, hogy Winston Churchill személyesen beavatkozzon.

Cotton visszaült az Alfa Romeóba, és folytatta útját a meredek hegyi úton. A villa, ahol Mussolini és szeretője az utolsó éjszakájukat töltötték, ott volt, valahol a közelben. Olvasta a számos ellentmondásos beszámolót arról, hogy mi történt azon a végzetes szombaton. A részleteket a történészek még mindig nem ismerték. A legnagyobb homály ennyi idő elteltével a kivégző személy nevét fedte. Utólag többen is magukénak vallották a dicsőséget, de senki nem tudta biztosan, ki húzta meg a ravaszt. Még ennél is rejtélyesebb volt, hogy vajon mi történt az arannyal, ékszerekkel, készpénzzel és iratokkal, amiket Mussolini Svájcba készült vinni. Többen is egyetértettek abban, hogy ennek a kincsnek egy része a tó fenekére került, miután helyi horgászok aranyat találtak ott a háború után. De az iratokkal kapcsolatban semmilyen követhető nyom nem került napvilágra. Egészen két héttel ezelőttig, amikor a római brit nagykövetség kapott egy e-mailt, egy szkennelt levél fényképével.

Amit Churchill írt Mussolininek.

Ezután újabb e-mailek érkeztek, négy másik képpel. Nem adták meg az öt levél árát. Viszont Cotton kapott 50 ezer eurót azért, hogy Comóba utazzon, vesse be tárgyalási képességeit, és hozza vissza biztonságban az öt levelet.

A villa, ahová tartott, magasan ült egy hegygerincen, közvetlenül az út mellett, amely továbbvitt a svájci határ felé még körülbelül tíz kilométeren. Körülötte mindenütt erdők magasodtak, ahol a partizánok bujkáltak a háború alatt, kíméletlen gerillaharcot folytatva úgy a fasiszták mint a németek ellen. Legendás tetteiket végül maga Mussolini foglyul ejtésének váratlan sikere koronázta meg.

Olaszország számára a második világháború ekkor ért véget.

Cotton megtalálta a villát, egy visszafogott, háromemeletes épületet, amely penészfoltos köveivel és kátrányozott palatetőjével a magas fák között állt. Számos üvegablaka teljes ragyogásában tükrözte a reggeli nap fényét, sárga mészkövei mintha kifakultak volna, ahogy a ragyogó világosságban sütkéreztek. Két fehér márványagár szegélyezte a főbejáratot. Ciprusok és cserjék díszítették a gondozott kertet, úgy tűnt, mindkettő kötelező tartozéka a Comói-tó körüli házaknak.

Leparkolt a ház előtt, és kiszállt. Mély csend vette körül.

Az út tovább kanyargott felfelé a villa mögött emelkedő alacsony dombok között. Keletre, a zöldbe boruló tavaszi fák között, megpillantotta a tó sötétkék vizét, talán fél kilométer távolságban, és pár száz méterrel lejjebb. Csónakok jöttek-mentek csendben tükörsima felszínén. A levegő határozottan hűvösebb volt, és a közeli kertből lilaakác illata áradt felé.

A bejárati ajtó felé fordult, és óvatosabb lett.

A vastag tölgyfa ajtószárny résnyire nyitva volt.

Fehér kavics csikorgott a lába alatt, ahogy átment a kocsifelhajtón, és megállt, mielőtt bement volna. Kicsit lökött az ajtón, hogy kinyíljon, de a küszöb innenső oldalán maradt. Nem szólalt meg bent riasztó. Senki sem jelent meg. De azonnal észrevett egy szétterült testet a mozaikpadlón, arccal lefelé, bíborszínű folttal az egyik oldalon.

Nem volt nála fegyver. Informátora szerint a háznak üresnek kellene lennie, a tulaj házon kívül, késő délutánig. Az MI6 nemcsak lekövette a kapott e-maileket, de sikerült összeállítaniuk egy gyors aktát is a potenciális eladóról. Semmi nem utalt veszélyre vele kapcsolatban.

Belépett, és ellenőrizte a test pulzusát.

Semmi.

Körülnézett.

A szobák szépek és tágasak voltak, a tapétás falakon az időtől megsötétedett olajfestmények. Dohos virágok, gyertyaviasz és dohány szaga keveredett a levegőben. Ott volt még egy nagy diófa asztalt, egy rózsafa amerikai orgona, selyembrokátos szófák és székek. Díszes faintarziás, üvegajtós szekrények álltak a falnál, egymás mellett, mindegyik tele kiállított tárgyakkal, mint egy múzeumban.

De a hely egy romhalmaz volt.

A fiókok félig nyitva, összevissza kiborítva, a polcok lecsupaszítva, néhány szekrény felborítva, székek szétdobálva fejjel lefelé mindenfelé, némelyik összetörve, szétzúzva. Még a függönyök egy részét is letépték a karnisról, és összegyűrt kupacokban szétdobálták.

Valaki keresett valamit.

A csendet csak egy papagáj törte meg egy díszes kalitkában, ami korábban egy márványalapzaton állt. Most a kalitka a földön hevert, behorpasztva, összetörve, a madár izgatottan rikoltozott benne.

Átfordította a testet, és meglátott két golyó ütötte sebet. Az áldozat sötét hajú, borotvált arcú férfi, negyvenes évei második felében járhatott. A villa tulajdonosa nagyjából ugyanennyi idős volt, de a holttest nem passzolt a leíráshoz, amit kapott.

Valami kopogott.

Erősen és hangosan.

Fentről.

Majd nehéz léptek zaja hallatszott.

Valaki még mindig itt volt.

A rejtekhely, amit keresett, a harmadik emeleten volt, így a lépcső felé indult, és felment, elhaladva a második emeleti lépcsőfordulón. Szalagszőnyeg borította a kő lépcsőfokokat, ami felfogta bőrtalpú cipőjének hangját, és így mozgását nem árulta el. A harmadikon újabb felbolydulás zaját hallotta, mint amikor egy nehéz bútordarabot földhöz vágnak. Bárki volt is a kutakodó, úgy tűnt, nem érdekli, hogy megzavarják-e.

Úgy döntött, gyorsan bepillant, hogy felmérje a helyzetet.

Előrekúszott.

Egy keskeny zöld futószőnyeg vezetett végig a folyosó fapadlóján. A túlsó végén a reggeli napfény és szellő áramlott be egy félig nyitott ablakon át. Odament a szobához, ahol a zaj forrása volt, és ami ugyanaz a szoba volt, amit meg kellett keresnie. Bárki is győzte őt itt most le, jól informált volt. Megállt a nyitott ajtónál, és óvatosan bepillantott.

És meglátott egy elszánt medvét.

Ránézésre is több száz kilós volt.

A csattanás forrása egyértelmű volt, egy felborított szekrény hevert a földön. Az állat felderítette a szobát, apró-cseprő tárgyakat emelt el az asztalokról, mindent megszagolt, ahogy továbbcsattogott. Háttal állt, az egyik félig nyitott ablak felé fordulva.

Innen mennie kell!

A medve abbahagyta a fosztogatást, és szimatolva felemelte a fejét.

Ez nem jelent jót.

Az állat megérezte a szagát, megfordult, és horkantva, morogva szembenézett vele.

A pillanat töredéke alatt kellett döntenie.

Állítólag a medvékkel szemben határozottan kell fellépni. Ez a tanács nyilvánvalóan olyan emberektől származik, akik még soha nem álltak ilyen közel egyhez sem. Induljon vissza a lépcső felé? Vagy meneküljön be a szemben lévő szobák egyikébe? Egyetlen hiba a földszintre vezető úton, és a medve beéri. A szemben lévő szobákra szavazott, és eltűzött balra, majd belépett az egyikbe, éppen akkor, amikor az állat méretéhez képest meglepő gyorsasággal felé rontott. Becsapta az ajtót, és egy kis hálószobában találta magát, amelynek egyik sarkát egy hatalmas kályha töltötte meg. Két újabb ablak, félig nyitva, a villa hátsó oldalának falán.

Szüksége volt egy kis időre, hogy gondolkodjon.

De a medvének más elképzelései voltak.

Betört az ajtó.

Odarohant az egyik ablakhoz, és kitekintett. Jó tízméternyit kellett volna ugrani. Ez minimum egy kificamított boka, talán egy törött csont, vagy még rosszabb. A medve az ajtóban habozott, majd elordította magát.

Ami eldöntötte a kérdést.

Meglátott egy párkányt pont az ablak alatt, úgy húszcentis lehetett. Elég ahhoz, hogy ráálljon. Kilépett, kezével a meleg kőre tapadva, hátát szorosan a ház falához nyomva. A medve az ablakhoz rontott, kidugta a fejét, kilendítette éles karmokkal felfegyverzett mancsát. Cotton balra tartott, és sikerült elérhető távolságon kívül kerülnie.

Gyanította, hogy az állat nem fog utánamászni.

De ez még nem oldotta meg a problémáját.

Mi legyen a következő lépés?

MÁSODIK FEJEZET

A lovag leeresztette látcsövét.

Micsoda fura látvány!

Egy ember áll egy keskeny párkányon egy villa harmadik emeletén, miközben egy medve ordít és kapkod felé!

Egy dombocskán állt, alig néhány száz méterre északra a villától, a tavaszi fák között lenézve rá. Látta, amint az Alfa Romeo fölkapaszkodik az úton, azon a meredek, kanyargós vonalon, és azt is észrevette, hogy bekanyarodott a villa belső útjára. Amikor pedig látcsövének fókuszát az éppen kiszálló sofőrre fordította, rögtön észrevette, hogy ez ugyanaz az ember, aki Menaggióban végigkérdezte szinte az egész városkát. Egy kávézó mellett aztán sikerült egy fényképet csinálnia róla a mobiljával, és így megtudta a személyazonosságát.

Harold Earl „Cotton” Malone.

Korábban az Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériumának, majd egy különleges hírszerző egységnek, a Magellán Ügyosztálynak dolgozott. Haditengerész-parancsnok, pilóta, harci gépeké is, a Georgetown Jogi Egyetem jogásza. Malone dolgozott az állami főügyész stábjában is, mielőtt visszatért az Igazságügyi Minisztériumba, ahol aztán több mint tíz évet töltött el. Még nem volt ötvenéves, amikor visszavonult, most pedig saját vállalkozását irányítja: Cotton Malone, könyvkereskedő, Hojbro Plads, Koppenhága.

Érdekes szakmaváltások.

Malone már bizonyos hírnévre tett szert rátermett ügynökként, aki alkalmanként továbbra is felajánlotta szolgálatait. Amit viszont nem tudott meg, hogy ez a nyilvánvalóan tehetséges amerikai mit keres itt, Olaszországban, és kérdezősködik olyan dolgok után, amikről a világon csak kevesen tudnak.

Elfordult a lenti kaotikus jelenettől, és a villa tulajdonosára nézett, aki a földön feküdt, hátrakötözött kézzel és megbéklyózott lábakkal. Leragasztott szája megakadályozta, hogy a testes olasz akár egy szót is kiejtsen. Az egyik segéd oldalt állt, gondosan őrködve.

– Igencsak problémásnak bizonyultál – mondta a foglyának, aki halálra vált tekintettel bámult rá.

Két órával korábban érkezett a villához. Az erdőkerülő figyelmeztetés nélkül jelent meg, ezért a segédje lelőtte. Jobban szerette volna vérontás nélkül megúszni, de a dolog elkerülhetetlen volt. A villa tulajdonosa már éppen öltözött. Az volt a terv, hogy foglyul ejtik, mielőtt még elmenne. Föltett a tulajdonosnak néhány obligát kérdést, együttműködést remélve, de egyikre sem kapott választ. Még néhány hasonló kísérlete is kudarcba fulladt, ezért a segédjével fölvonszolta ide, a még mindig a villához tartozó erdőbe a pocakos olaszt, ahol a fák sűrűjének intimitása esélyt adott álláspontjának egyértelművé tételére. Nem mintha az erdőkerülőbe eresztett két golyó nem lett volna eléggé egyértelmű…

Odalépett, és a reszkető olasz mellé kuporodott. A hűvös reggel pézsmaillata teljesen betöltötte az orrjáratait.

– Gondolom, most már sajnálod, hogy fölhívtad a római brit nagykövetséget…

Gyors bólintás.

– Csak azt kell megmondanod, hogy hol vannak azok a levelek, amiket el akartál adni.

1945-ben, miután Mussolinit elfogták, az olasz partizánok leltárt készítettek a nála talált két táska tartalmáról. Azt azonban senki sem gondolta komolyan, hogy az általuk készített listák bármelyike is pontos lenne. Elolvasta a feljegyzéseket, de azokban szinte semmi érdekeset nem talált. Az a legvalószínűbb, hogy a felületesség nem volt véletlen, és az értékes dolgok sosem szerepeltek a listán. És a jelenlegi listán sem jelent meg semmi az azóta eltelt évek alatt.

És ez az olasz esetleg tudja minderre a választ.

– Most mondj el mindent azokról a Mussolinitől származó dokumentumokról!

A villa tulajdonosa persze nem tudott válaszolni, neki pedig esze ágában sem volt levenni a szájáról a tapaszt.

Legalábbis egyelőre.

Intett, és a segédje előhúzott az avarból egy föltekert kötelet. Felettük, a magasban több erős ág is kinyúlt. Hosszasan tanulmányozta őket, míg végül megállapodott ez egyiknél, amely mintegy tízméteres magasságban volt. A segédje csak második kísérletre tudta átdobni a kötelet a vastag ágon. Aztán odavonszolta a villa tulajdonosát a kötélhez. Az megpróbált ellenállni, de minthogy keze-lába meg volt kötözve, a próbálkozás kudarcra volt ítélve. Az olasz a földön tekergett, miközben a segéd a kötél egyik végét a csuklója fölé kötözte. Aztán mindkét kezével megragadva az ágról lelógó kötelet, csak annyira húzta meg, hogy megfeszítse az olasz karjait.

Ami rávilágított az egész lényegére.

Mihelyst felhúzzák a földről, az illető karjai a háta mögött olyan szögben fognak kifeszülni, ahogyan az emberi végtagok azt sosem tennék. A fájdalom elviselhetetlen lesz, míg végül a test súlya kificamítja a vállakat.

– Felfogtad, mit tehetek veled? – kérdezte.

A villa tulajdonosa hevesen bólogatott.

A dzsekije alá nyúlva elővette a revolverét.

– Most leveszem a szájpecket. Ha kiáltozol, vagy akár csak fölemeled a hangod, főbe lőlek. Világos?

A férfi bólintott.

Letépte a szájáról a pecket.

A férfi néhány hatalmasat sóhajtott. Hagyott neki néhány másodpercet, aztán lebámult rá.

– Mussolini két táskájának tartalma már régóta vita tárgya. Mondd csak, hogyan tettél szert akár csak az egyik iratra?

Az olasz habozott, mire ő intett, és a segéd rántott egyet a kötélen, amitől a férfi karjai magasba lendültek, a teste fölemelkedett és még súlyosabbá vált. Az olasz kénytelen volt lábujjhegyen egyensúlyozni.

– Ne! Ne! Kérem! Hagyja abba!

– Válaszolj a kérdésemre!

– A nagyapám ott volt. Dongóban, amikor megtalálták a Ducét. Segített kiszedni a papírokat a táskákból, és közben megtartott néhányat.

– Miért?

– Azt gondolta, egy napon majd eladhatja őket.

– És mit csinált a dokumentumokkal?

– Semmit. Csak őrizte azokat. Aztán az apám örökölte őket, majd én.

– Hány dokumentumod van?

– Ötvenöt oldal. Mind az egyik eredeti táskában, amit szintén megőrzött.

Bal kezével a nadrágzsebébe nyúlt, és előszedte a gyűrűt.

– És ezt is megtalálta a nagyapád?

Az olasz bólintott.

Bosszantotta is, hogy látta a villában, az egyik vitrinben, mint különlegességet.

Azonnal „kiszabadította” a szent tárgyat.

– Van fogalmad arról, hogy ez micsoda? – kérdezte, miközben a gyűrűt úgy mutatta fel, hogy a férfi jól lássa.

Semmi válasz.

– Mond neked valamit ez az öt szó? Jelent számodra akármit is ez a gyűrű?

Intett, hogy a segéd rántsa meg párszor a kötelet.

– Fogalmam sincs – kiáltotta a férfi, megértve az üzenetet. – Csak azt tudom, hogy belül a máltai kereszt van. A nagyapám azt mondta, hogy az egyik táskában volt. Ezért tartottam meg. Emlék.

A világon alig néhány ember volt tisztában a gyűrű valódi jelentésével, és ez a kapzsi lélek egyértelműen az egyikük volt.

A háttérnyomozás korábban már megmutatta, hogy ez a férfi egész életében a Comói-tónál, abban a villában lakott, amely a családja tulajdonában volt a 17. század óta. Semmi extravagancia, akárcsak a tó körül élő százaknál. Foglya antik tárgyakkal kereskedett, általában készpénzben szűkölködő birtokoktól, de nem volt kizárt a lopás sem. Nem csoda tehát, hogy hiányzó, II. világháborús dokumentumokat is birtokolt.

Intett, mire a segédje még feszesebbre húzta a kötelet. A karok a természetesnek mondható határán feszültek, iszonyú fájdalmat okozva, miközben a férfi lábai már alig érték a földet.

– Minek az emléke? – kérdezte a lovag, a gyűrűt forgatva.

– A Ducéé. Őnála volt. Belül látható a kereszt, de nem tudom, mit jelent.

– Sosem próbáltad meg kitalálni?

Gyors fejrázás.

– Soha.

Nem tudta, higgyen-e neki.

– Oly sokan vannak, akik ma is imádják Mussolinit – mondta a villatulajdonos. – Ismerek olyanokat, akik szerint nagy ember volt. Abban reménykedtem, hogy egy napon majd az ilyen emberek fizetni is fognak az emlékekért.

Az olasz szaggatottan kapkodta a levegőt, a hangja halk és hadaró volt.

– És mit gondolsz te a volt nagyvezérről?

– Engem nem érdekel a politika. Semmit sem jelent számomra.

A lovag rámutatott.

– Feltételezem, csak a pénz az istened.

Semmi válasz.

– A briteknek nem áll szándékukban megvenni a dokumentumaidat – mondta. – Őrültség volt kapcsolatba lépned velük. Van egy emberük, aki éppen most a villádban tartózkodik, nyilván azért, hogy ellopja őket.

Szerencsére ezt a szereplőt most éppen feltartóztatja egy helyi vadállat.

– Hová rejtetted az ötvenöt oldalnyi dokumentumot tartalmazó táskát, beleértve azokat a leveleket is, amiket el akartál adni?

– A villába. A harmadik emeleten.

Végre, némi együttműködés!

Figyelmesen hallgatta, amint az olasz elmondta a rejtekhelyet.

– Zseniális – mondta, amikor az befejezte a magyarázatot. – Minden ott van?

A férfi bólintott.

– Minden, ami nálam van.

A lovag elgondolkodott, hogy mindezt vajon Malone is tudja-e.

Intett, mire az embere lazított a kötél feszességén, aminek következtében az olasz karjai lehanyatlottak.

A villa tulajdonosa megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Miért nem állítottad ki a leveleket is? – kérdezte. – Ahogy azt a gyűrűvel tetted.

– Apám azt mondta, hogy kockázatos lehet. Azt mondta, tartsuk őket titokban.

– Akkor most miért akarod eladni?

– Pénzre van szükségem. Olvastam egy cikket egy magazinban Churchillről és Mussoliniről, ami a levelek sorsát találgatta. Úgy döntöttem, minek spekulálni, hiszen nálam vannak. Így hát fölhívtam a briteket.

– Mennyit kértél volna?

– Ötmillió eurót.

Mert minden rossznak gyökere a pénz szerelme, amely után sóvárogva egyesek eltévelyedtek a hittől, és sok fájdalmat okoztak önmaguknak.

A Bibliának igaza van.

Gyűlölte a kapzsiságot.

Ebből elég!

Erőfeszítése, igyekezete elfogyott.

Fölemelte a kezét, és fejbe lőtte a villatulajdonost.

A cső végére szerelt hangtompítónak köszönhetően a pukkanás nem kelthetett figyelmet. Nem is hallatszott már néhány méterről. Ennek a bolondnak észre kellett volna vennie, hogy az egyetlen alkulehetősége a rejtekhely. De a félelem elnyomta a józan észt, és az emberek mindig úgy gondolják, hogy majd sok beszéddel kivágják magukat.

– Rajta! – mondta a segédjének.

Az fölhúzta a testet, a halott karjai hátrafeszültek. Hatalmas roppanás hallatszott, ahogy a vállak kifordultak. Aztán a kötelet a fa törzse köré tekerték, és a test figyelmeztető jelként himbálózott a levegőben.

Deutoromiumnak igaza volt.

Enyém a bosszúállás és megfizetés, amikor lábuk megtántorodik; mert közel van az ő veszedelmök napja, és siet, ami rájok vár!

Fölkapta a látcsövet, és visszalépett oda, ahonnan jól látta a villát. Az egyetlen kellemetlenség a fenyvesen átfújó reggeli szél volt, ami a ruháját is megcibálta. Második problémája még mindig a harmadik emeleti párkányon egyensúlyozott.

A medvét nem látta.

Leeresztette a látcsövet.

Az az állat hamarosan a legkisebb gondja lesz Harold Earl „Cotton” Malone-nak.

HARMADIK FEJEZET

Cotton kővé dermedten állt a párkányon. A medve újra eltűnt a villában, de hallani lehetett, hogy továbbra is jár-kel. Volt még egy nyitott ablak, túl azon, amin kilépett, úgy tűnt, ez lehet a menekülés útja a párkányról vissza a villába. De ehhez el kellene haladnia a medve ablaka előtt, ami nem tűnt túl jó ötletnek.

Lábujjhegyen állva, kezét szorosan a falnak támasztva próbálta megtartani egyensúlyát. Tőle balra egy első emeleti kiszögellés nyeregtetős gerince emelkedett ki. Oda leugrani körülbelül két-három méter. Meg tudja csinálni. Mivel ez tűnt az egyetlen járható útnak, oldalt lépett a párkányon, kezét kinyújtva megkapaszkodott a villa sarkában, megfordult, testét szorosan a külső falhoz simítva.

Vett néhány mély lélegzetet.

Még jó, hogy Cassiopeia nincs itt. Ő ugyanannyira utálta a magasságot, mint Cotton a zárt tereket. Rá gondolt, hogy jelenlegi szorult helyzetéről elterelje a figyelmét. Hiányzott. Kapcsolatuk végre jó irányt vett, megbékéltek az összes démonukkal. Cassiopeia Franciaországban volt, a 13. századi kastély rekonstrukcióján dolgozott. Úgy volt, jövő héten találkoznak, hogy pár napot Nizzában töltsenek. A közbeeső időre ő elvállalta ezt a gyerekjátéknak tűnő munkát – könnyen megkereshető 50 ezer eurót –, amiről kiderült, hogy ez minden, csak nem gyerekjáték.

Az egyetlen dolog, amit mindenáron el kell kerülni, hogy a gerincre érkezzen.

Életveszélyes lehet.

Ugrott, célba vette az egyik oldalt, és lába szilárd palára érkezett. Egyetlen másodperce volt, hogy biztonságosan megkapaszkodjon, mielőtt visszapattan és lecsúszik. Körmei belekapaszkodtak a meleg kőbe, majd mindkét kézzel sikerült biztonságosan elkapnia a gerincet.

Óvatosan elengedte, majd leereszkedett a palatetőn az ereszig, lábait széttárva, cipőtalpát fékként használva egészen addig, amíg el nem érte a csatornát. A fém nyikorgott, meghajolt a súlyától, de kitartott. Leereszkedett a széléig, belekapaszkodott, arca összerándult valahányszor a fém nyikorogva próbált ellenállni. Majd onnan a földre ugrott, a fűbe érkezett egy bozótos mellé.

Sajnos vissza kellett mennie a villába.

Kivárhatta volna, amíg elmegy a medve, de az eltarthatott egy darabig. A tulajdonos visszatérhet, és megtalálja a holttestet. Akkor kihívják a rendőrséget, és bűntett helyszínévé válik a ház, ami kizár minden esélyt arra, hogy megtalálja a leveleket.

Most kell menni, akár van medve, akár nincs.

De nem lesz meggondolatlan.

Visszafutott a bejárati ajtóig. Korábban látott egy fegyvertárolót a földszinti szalonban. Visszament a villába, és hallotta, hogy a medve még mindig fent fosztogat. Megtalálta a tárolót, ami zárva volt. Nyolc figyelemre méltó fegyver volt benne. Felkapott egy közeli széket, betörte az üveget, és kivette az egyik puskát. Az alatta lévő szekrényben talált töltényeket. Ötöt kivett, megtöltötte a fegyvert, felhúzta, készen állt, hogy visszamenjen a harmadik emeletre. Nem akarta megölni az állatot, de megteszi, ha szükséges.

Újra felért a harmadik emeleti lépcsőfordulóig.

A medve továbbra is abban a hálószobában volt, ahonnan ő a párkányra menekült. A zajok alapján folytatta a pusztítást a berendezésben. Cotton közelebb ment a nyitott ajtóhoz. A medve másra figyelt, így sikerült átrohannia a másik oldalra, a nyitott ablak közelébe a terem másik végére. Így sarokba szorult, de ez volt az egyetlen lehetőség arra, hogy az állatot a lépcső felé terelje, majd le a bejárati ajtóhoz, amit tárva-nyitva hagyott.

Egy gyors számolás háromig, majd kilépett az ajtónyílásba, és a távoli falba tüzelt. A medve ijedtében felugrott és ordított. Cotton visszamenekült a nyitott ablak felé a hallba, közben újratöltött. A medve kirohant a hálóból, vetett rá egy gyors pillantást, majd megfordult, és végigügetett a harmadik emeleti hallon az ellenkező irányba. Csak hogy biztos legyen benne, az állat megy tovább, újra lőtt, most a mennyezetbe. Fatörmelék és gipszpor záporozott felülről.

A medve eltűnt a lépcsőn.

Visszament a második emeleti lépcsőfordulóig, és látta, hogy az állat kirohan a bejárati ajtón.

Ez működött.

De akkora zajjal járt, amit más is meghallhatott.

A lovag hallotta a két puskalövést.

A villa tulajdonosa elmondta, hogy amit keres, egy kis dolgozószobában van a harmadik emeleten. Végignézte, ahogy Malone leküzdötte magát a párkányról, földet ért, majd visszament a házba. A két lövés bizonyára Malone-tól jött, így valószínű volt, hogy ellenfele már fel van fegyverezve.

De legalább a medve elment.

Az állat elmenekült a villából, vissza a fák közé, olyan gyorsan, ahogy csak hatalmas termete lehetővé tette.

Elégedett volt. Ez lesz az a hely.

Minden a jó irányba mutatott.

Szökési kísérlete során Mussolini sok iratot magával vitt északra, valószínűleg a legfontosabbakat, olyan iratokat, amiket politikai hasznára fordíthatott volna. Egy olyan semleges országban keresett menedéket, amelyik mindent elkövetett, hogy kimaradjon a háborúból. Hitler meg akarta szállni Svájcot, de Mussolininek sikerült elhitetnie, hogy megállította. A Duce fogadott volna, hogy a svájci hatóságok hálásak lesznek, és politikai menedékjogot kap. Történészek egyetértettek abban, hogy valószínűleg írásos bizonyítékokat vitt magával arról, hogyan próbálta Svájcot megmenteni a németektől. De úgy tűnt, magával vitte legendás levelezését is Churchill-lel, és ez az, ami a britek mostani érdeklődését felkeltette.

Mit remélt?

Csak lehet még valami a villa tulajdonosának rejtekhelyén. Valami különleges. Amit régóta keresett. A gyűrű fölbukkanása felbátorította. Lehet, hogy tényleg ez az a hely.

Vajon itt van?

Csak egy módon lehet megtudni.

Cotton letette a puskát, és felemelte a harmadik emeleti dolgozót borító perzsaszőnyeg egyik sarkát. Megvizsgálta a fa padlólapokat, mindegyik patinás, göröngyös volt, első ránézésre semmi nem tűnt szokatlannak.

Minden a helyére szögelve.

Letérdelt, és elkezdte finoman ütögetni a felületet, próbálta megtalálni a rejtekhelyet, amiről azt mondták, hogy ott van. Végül talált egy üreges részt. Tovább ütögette, így sikerült behatárolnia egy négyzet alakú üreg kerületét. A kinyitásához hozott magával egy jó erős zsebkést, amit előző nap vett, útban a reptérről.

Kihajtotta a pengét.

Beletelt néhány percbe, de végül sikerült egy több deszkából álló lapot kiszabadítania. Az illesztéseknél tiszta volt, se föld, se egyéb piszok, valószínűleg nemrégiben kiemelték, majd visszahelyezték. A padló alatt talált egy kis üreget, benne egy szakadt aktatáskát, állítólag elefántbőrből, egy törött csattal, széles szalaggal átkötve.

Kiemelte.

Egy sas volt az oldalába gravírozva, széttárt szárnyakkal ült, karmaival egy köteg botot és egy fejszét markolva.

A birodalmi Róma régi szimbóluma, ami a hatalmat tükrözi élet és halál felett. Tizenkilencedik és korai huszadik századi olasz politikai szervezetek rendszeresen jelképükként használták. Végül a Nemzeti Fasiszta Párt zászlaján jelent meg, ami a fasces (köteg) szimbólumból vette a nevét.

Kinyitotta a táskát.

Felbecsülhetetlen értékű dokumentumok voltak benne, amelyeket jól megőrzött egy vízhatlan irattartó. Folyékonyan tudott olaszul, és több más nyelven, fotografikus memóriájának egyik áldása, így készített fejben egy gyors leltárt, átlapozva a töredező lapokat. A legtöbb a háborúval, partizánakciókkal és hadügyi beszámolókkal foglalkozott. Volt néhány levél Hitlertől, eredetiek, rájuk tűzve az olasz fordítás, és néhány Németországba küldött másolat. Némelyiken volt utóirat és kézírásos széljegyzetek. A halom alján volt egy köteg háború előtti levél, Churchill és Mussolini levelezése.

Valójában több mint öt.

Összesen tizenegy.

Úgy tűnt, az eladónak van némi tartaléka.

Főnyeremény!

Visszatette az iratokat, és bezárta az aktatáskát. A villában továbbra is csend volt. A medve rég elment. Neki is ezt kellene tennie. Elhagyta a dolgozót, a lépcső felé fordult, elhaladt több harmadik emeleti nyitott ajtó mellett. A megbízása az volt, hogy azonnal hajtson Milánóba, és adja át, bármit is sikerült megszereznie.

Hirtelen hatalmas ütés érte hátulról.

Teste megrándult, mintha robbanás érte volna a jobb fülénél. Fénykarikák táncoltak a szeme előtt. Megtántorodott. Hamar rájött, hogy nem volt robbanás, csak hátulról egy hatalmas ütés érte a fejét. Megpróbált talpon maradni, de összeesett, ájulás kerülgette.

Jobb vállával előrezuhant a földre.

Majd ráborult a sötétség.

NEGYEDIK FEJEZET

MÁLTA

09:50

Luke Daniels szerette a tengert, ami ritkaságnak számított a volt katonai lovas csendőrök körében. Szolgálatának legnagyobb részét szárazföldön töltötte. De mióta otthagyta a hadsereget és csatlakozott a Magellán Ügyosztályhoz, egyre többször találta magát vízen. Először a Dánia melletti Øresund-szorosban találkozott Cotton Malone-nal, és csak nemrég teljesített egy veszélyes küldetést az Indiai-óceánon és a Jávai-tengeren. Most föl-le dobálta egy nyolcméteres motorcsónak a Máltától északra eső tengeren, rövid haját és nyitott ingét pedig folyamatosan áztatta a sós víz. Tegnap talált egy hirdetést a helyi vízisport-magazinban, miszerint a számtalan tengerparti üdülőház tulajdonosai gondoskodnak arról a több ezer turistáról, aki az év során ide jön.

Fel, fel a magasba! Képzeljenek el egy ejtőernyős siklórepülést a mi különleges vitorlásunkról! Vendégeink a hajó fölé szállnak, mintegy 80 méterre, megcsodálva a sziget lélegzetelállítóan gyönyörű panorámáját. A feledhetetlen élmény után biztonságosan ismét a hajóra léphetnek. Ezt a repülési élményt egyedül is átélheti, vagy egy barátjával. Lehet reggel is siklani csakúgy, mint délután, amikor élvezheti a híres máltai naplementét. Felejthetetlen, kihagyhatatlan élmény! Próbálja ki a barátaival együtt! A repülési idő tíz perc.

Úgy döntött, hogy senkivel nem osztozik, és kibérelte az egész hajót egész délelőttre, és még jutalmat is osztott, mert nem akart tíz percnél tovább időzni a levegőben, viszont azt a sziget egy bizonyos pontja fölött, egy bizonyos időben.

– Készüljön! – kiáltotta a kormányos. – Mindjárt ott leszünk.

Nagyhalra vadászott, de nem olyanra, ami a környező kék vizekben élt. Kastor Gallo bíboros eminenciás úr, a római katolikus egyház 231 jelenlegi bíboros-hercegének egyike után nyomozott.

Gallo Máltán született és nevelkedett, apja kereskedelmi halász, anyja tanítónő volt. Még húszéves sem volt, amikor elhagyta a szigetet, tanulmányait Írországban folytatta, majd a római Pápai Gregoriánus Tudományegyetemen fejezte be. II. János Pál a Szent Péter-bazilikában szentelte őt pappá. Aztán különféle egyházközségekben szolgált, szerte a világban, de végül visszajött Rómába, hogy kánonjogot tanuljon, és abból doktorátust szerezzen. XVI. Benedek bíborossá nevezte ki, tökéletesnek tartván őt az Apostoli Signatura, vagyis a hitbéli ügyekben döntő legfelsőbb fórum tagságára. Ott is maradt a két legutóbbi pápa alatt, mígnem szókimondása miatt bajba került és lefokozták. Ma már csak a Független Máltai Katonai Rend vezetője volt, ami egy meglehetősen ceremoniális tisztség volt, amit általában halálukhoz közeledő vagy kegyvesztett bíborosoknak szoktak adományozni. A viszonylag életerős, 56 éves Gallo nyilván ez utóbbi kategóriába tartozott.

A hajó lelassított.

Luke a hajó orrából a napbarnított kormányos mellett hátramászott, egy hátsó fedélzetre, és leült egy alacsony padra. A másik matróz átnyújtott neki egy szűk műanyag hevedert, amibe rögtön bele is bújt. A seregben mindenféle magasságból ugrott már ki repülőből, többször harci helyzetben is, kétszer a nyílt óceánba. A magassággal nem volt probléma, bár a gondolat, hogy egy százméteres, kenderkócból font kötélen lóg, és csak vékony műanyag tartja, kissé aggasztotta.

A matróz ellenőrizte a hámot, néhol kissé meghúzva azt, hogy mindenütt feszes legyen, különösen a mellkas tájékán. Rozsdamentes acélból készült csőbilincsek kapcsolódtak fémgyűrűkre, az ejtőernyőhöz rögzítve őt.

– Üljön vissza! Próbáljon meg nem lógni! – ordította a fickó. – Ne kapaszkodjon semmibe, csak élvezze a repülést!

Luke föltartotta a hüvelykujját.

A hajó motorja felpörgött.

Orra remegve kiemelkedett, tejfehér habot vágva a vízbe. Az élénk színű vászontető csapkodott a szélben. A tartókötelek megfeszültek. Teniszcipőjének hegye felröppent, amint fölemelkedett a kis hajó tatjáról. Egy erős műanyag zsinór kezdett letekeredni egy hidraulikus csévéről, ahogyan egyre följebb emelkedett.

Lassan, de biztosan.

Kezdett tájékozódni, az északi parttól mintegy 400 méterre.

Málta egy keskeny csatorna közepén helyezkedett el, 100 kilométerre Szicíliától, kevesebb mint 300-ra Észak-Afrikától. Az alig 310 négyzetkilométeres sziget legmagasabb pontja is csak 260 méterre emelkedett a Földközi-tenger fölé. A rómaiak Melitának, azaz Méznek hívták, az itt található sokféle méz miatt. A sziget elhelyezkedése nagyban meghatározta történelmét. Föníciaiak, karthágóiak, görögök, rómaiak, bizánciak, arabok, normannok, svábok, Anjouk, aragóniaiak, máltai lovagok, franciák és britek mind uralták egy ideig. Most egy független, demokratikus köztársaság, tagja az ENSZ-nek, az Európai Uniónak és a Brit Nemzetközösségnek. Egy forrásvíztől mentes, nyáron forró és száraz, télen lucskos csupasz szikla, amit egyik hódító a másik után foglalt el, évszázadokon át. A déli rész bevehetetlen, magas és meredek sziklák fűrészfogai, hullámzó hegygerincek, amelyeken nem lehet áttörni. De itt, az északi partvidéken, hosszú, fjordszerű öblök kínáltak nagyszerű természetes kikötőket.

Előző este a szállodában olvasott egy novellát a turistáknak odakészített egyik könyvben. Az őslakos máltaiak mindig is a partvidéktől távol éltek, hogy elkerüljék a viharokat, kalózokat és rabszolga-kereskedőket. A Független Rodoszi Lovagok ugyanakkor tengeri nagyhatalom voltak. Mihelyst a 16. században ideértek és Máltai lovagrend lettek, annak érdekében, hogy ellensúlyozzák az inváziós fenyegetést, és biztosítsák uralmukat a sziget fölött, körbeépítették a partokat helyi barnás-rőt mészkő világítótornyokkal, amelyeket olyan stratégiai távolságra helyeztek el egymástól, hogy azok sorban jelezni tudjanak. Némelyik torony egészen kicsi volt, mások meg minierődökre hasonlítottak. Azt, amelyikre éppen most, százméteres magasságból letekintett, 1658-ban építették, és ma is ép és használható volt.

A Madliena torony.

Minderről tegnap szerzett tudomást egy gyors odalátogatáskor, beleértve azt is, hogy a 2. világháborúban tüzérségi ütegként szolgált. Csigalépcsőjén fölmászott a mellvédre, és kinézett a tengerre, hogy pontosan hol is van. „Társaihoz” hasonlóan Madliena is egy csupasz sziklafokra épült. Semmi fedezék. Teljesen szabadon. Lehetetlenné téve bármilyen ellenőrzést a szárazföld belsejéből.

Ezért rögtönöznie kellett.

Megnézte az óráját – pontban 10 óra.

Gallo bíborosnak hamarosan a Madliena torony mellvédjén kell állnia.

Ami már eleve kérdéseket vet fel.

A pápa 13 napja halt meg. Az Apostoli Alkotmány előírta, hogy a testet 46 napon belül el kell temetni. Aztán következik a novemdiales, vagyis a kilencnapos gyász. Egy konklávét pedig a haláltól számított 15. napon kell összehívni. De kevesebb mint egy nappal azelőtt, hogy ez megtörtént volna, Gallo bíboros hirtelen Máltára utazott Rómából. Ez felkeltette Washington érdeklődését, és Luke-ot bízták meg azzal, hogy figyelje Gallo tevékenységét. Hogy miért? Ez már a bérén felüli feladatnak számított.

Csak annyit mondtak neki, hogy menjen oda, és figyeljen.

Most elég magasan volt ahhoz, hogy minden zaj eltűnjön. Élénk, meleg szél csiklandozta az arcát. Tajtékos hullámok csapódtak a sziklás partnak. Már nem volt a Magellán Ügyosztály kezdő zöldfülűje, sem pedig az a Haverocska, akinek Cotton Malone hívni szerette. Inkább már tapasztalt ügynök. A főnöknője, Stephanie Nelle úgy tűnt, megbízik benne. Még a viszonya is rendeződött a nagybátyjával, a volt elnök, most amerikai szenátor Danny Danielsszel. Megtalálta helyét az Igazságügyi Minisztériumban, és ott is akart maradni.

De most itt az ideje, hogy megkeresse a rezsirevalót!

Hátranyúlt, kinyitotta a tépőzárat a sortja hátsó zsebén, és elővette a legmodernebb lehallgatókészüléket. Tegnap óta a hotelben várta őt, amikor megérkezett a szigetre. Megfogadta a kapitány tanácsát, és hátradőlt a hámban, miközben hallgatót tett mindkét fülébe. Bekapcsolta a készüléket, és lézersugarát a toronyra irányította, amely körülbelül 400 méterre volt tőle. Letekintett a partra, és örömmel látta, hogy „célpontja” megérkezett.

És jól hallott minden egyes szót!

ÖTÖDIK FEJEZET

Kastor Gallo bíboros a Madliena torony tetején állt, és élvezte a napsütést. A januárra és februárra jellemző, csípős északkeleti szelek már nem fújtak, átadva helyüket a délről, Afrika felől érkező sirokkónak. A száraz, forró szél megtisztította a szigetet a tavaszi nedvességtől. A maihoz hasonló időt az anyja egészségesnek szokta nevezni, és emlékezett, hogy gyerekkorában mennyire várta a sirokkó időszakát.

Mélyet szippantott a nedves föld gyengülő illatából, amit fölerősített a tenger felől beszivárgó sós pára. Bosszús volt, hogy nincs most Rómában, mert egy konklávé előtti intrikálás szükséges rossz volt, amit el kellett tűrni. Mit is mondott egyszer az egyik professzora? A gyanú megmérgezheti az elmét. De nem volt jobb módszer a paranoia keltette nyugtalanság legyőzésére, mint jelen lenni és készenlétben állni. Úgy tűnt, ezúttal a szokásosnál is nagyobb lesz a tülekedés.

A kánonjog kifejezetten megtiltotta, hogy valaki is kampányoljon a pápai tisztségért, de ezzel a tilalommal már vajmi keveset törődtek. Bíborossá emelkedése óta Kastor már két konklávén vett részt. Egyiken sem volt komoly induló. Az elsőn viszonylagos fiatalsága és tapasztalatlansága, a másodikon túlzott szókimondása miatt. Mindkétszer az egyetlen szavazat, amit kapott, saját magától eredt, a szavazás első fordulójában.

Négyszáz évvel ezelőtt egy fehér kereszttel díszített palástos lovag őrtoronynak használta volna az épületet, hogy megfigyeljen barátot és ellenséget. Ő nem ezt a helyet választotta volna a találkozó színhelyéül, másnak volt ez a döntése. De nagyra értékelte a hely szimbolikus jellegét.

Barátok és ellenségek.

Mindkettőből volt neki rengeteg.

A következő konklávé valószínűleg az utolsó lesz, amelyen részt vesz. A nyolcvanévesnél idősebb bíborosok már nem szavazhattak. És bár addig a tiltásig volt még két tucat éve, attól függően, hogy kit választanak majd meg, a következő pápaság hosszú lehet. Úgyhogy ha bármi is a kedvére alakul, a következő napok lehetnek számára a legkedvezőbbek.

Egy férfi caplatott fölfelé a lépcsőn, a napsütötte mellvédre. Barna bőrű, sasorrú, kiismerhetetlen arccal. Arca, nyaka, keze a sivatag homokjának színéhez hasonlított. Egyértelműen indiai volt, de hogy hindu, muszlim vagy keresztény, az még nem derült ki. Sötétzöld munkaruhát, fekete trikót és csizmát viselt. Borzas, fekete haja rendetlenül lebegett a szélben. A kalózoknál szokásos arany fülbevaló csillogott a napfényben.

– Megtisztelő, hogy megismerhettem önt – mondta a férfi tökéletesen helyes máltai nyelven, amit már régen hallott.

Kérges kezét üdvözlésre nyújtotta, amit a bíboros el is fogadott.

Kastor nem bíborosi öltözékben jött, csillogó, bő, fekete kabátkában, vöröses díszítéssel, ugyancsak skarlát selyemövvel, ahogyan a nyilvánosság előtt meg szokott jelenni. Ma utcai ruhát viselt, ahogyan a jól öltözöttek szoktak kinézni. A mellvéd szerencsére néptelen volt, leszámítva őket.

– Mi a neve? – kérdezte a férfitól máltaiul.

– Mit szólna a kardinalihoz?

A válasz kissé sértette. De minthogy semmit sem tudott erről a küldöttről, úgy döntött, hogy nem mutatja ki ellenérzéseit. Annyit azonban mégis megjegyzett:

– Azt hittem, én vagyok itt az egyetlen, aki vörös süveget visel.

A férfi önelégülten elvigyorodott. Egy ujj mutatott felé. Hosszú, középen kissé bütykös.

– Igaza van, eminenciás uram. Csak nincs éppen úgy öltözve, mint egy bíboros. Még gyűrűt sem visel, amit meg lehetne csókolni. De értem én, hogy szükség van a diszkrécióra. Hiszen ön mégiscsak egy, hogy is mondjam, hírhedt személyiség.

Mintha erre emlékeztetni kellett volna.

Négy évvel ezelőtt a nemrég meghalt pápa úgy határozott, hogy a katolikus egyház legfőbb bírói testületének, az Apostolic Signaturának tökéletes tevékenységéhez szerényebb személyiség szükségeltetik, valaki, aki kevésbé szókimondó, alkalmazkodóbb, vagyis egy olyan ember, aki inkább hitet sugároz, semmint vitákat. Az igaz, hogy többször is bírálták nyilvános megszólalásai miatt. És az is igaz, hogy ő meg figyelmen kívül hagyta ezeket a tanácsokat. Úgyhogy a kirúgása nem volt meglepő. De ami ezt követően történt, az elgondolkodásra kényszerítette. Kollégái nyilvánosan bírálták, magánemberként elrendelték, hogy engedelmeskedjék a Szentatyának, a Kúria pedig felszólította, hogy a véleményét tartsa meg magának. Utálta ezeket a bíborosokat és bürokratákat, akik úgy irányították az egyházat, ahogy egykor az eunuchok a kínai császári udvart, mellőzve a finomságokat, érzéketlenül minden udvariasságra és érzelemre. Elvileg a katolicizmus lényegével foglalkoztak, engedelmeskedve feljebbvalóiknak, tisztelve a hagyományokat.

De amit csináltak, az minden volt, csak éppen az nem.

Hallott egy mondást, mialatt a vesszőfutása tartott és hazaküldték.

A háború nem dönti el, kinek van igaza, csak azt, hogy ki marad meg.

És az nem ő volt.

Életében először érezte úgy, hogy csak egy sakkbábu, akinek nincs ereje megállítani vagy megváltoztatni az eseményeket. Csak egy néma megfigyelő. Mit is mondott neki a vatikáni külügyminiszter?

„Aki azért tudna jót cselekedni, és nem cselekszi, bűne az annak.”

Jézus a farizeusoknak.

De alaposan alábecsülték a felháborodást, amit kicsinyes változtatásaik nem tudtak megszüntetni. Szerencsére az a híre, hogy hívő katolikus, és ismeri a vallástörténetet, érintetlen maradt.

A hitét soha senki nem vonta kétségbe.

Határozottan ellenezte az egyház radikális feminizmusát, ezért nyilvánosan is bírálta a legutóbbi pápai döntést, amely megengedte ministránslányok alkalmazását is. Számára a házasság csakis egy férfi és egy nő között jöhet létre, a homoszexualitást pedig sosem szabad tolerálni. Az abortusz egyszerűen csak gyilkosság, a körülményektől függetlenül. Az őssejtkutatás eretnek förtelem. Az eutanázia és az ellenőrzött öngyilkosság taszította. Az elvált és újraházasodó katolikusok pedig sohasem részesülhetnének az áldozás szentségében.

És az iszlám!

Semmi jó nem származhat abból, ha megbékélnének a hitnek eme pestisével.

Szerencsére nem állt egyedül ezzel az ortodox nézetével. Számára és az egyházon belül sokak számára csak a fehér meg a fekete létezett, a pápa dolga pedig az, hogy mindig a fehér felé irányítsa a dolgokat. A pápák azonban már jó ideje csakis a szürkét hirdették. Elkerülték a szélsőségeket, beásták magukat középre, és inkább akarták azt, hogy szeressék és csodálják őket, semmint azt, hogy féljenek tőlük.

Nagy hiba.

De ő is hibázott már néhányszor.

És ezért alaposan meg is fizetett.

Leváltották tisztségéből. Kiközösítették. Kijelentették róla, hogy veszélyt jelent minden ország minden egyházközségének minden hívőjére. „Sugárfertőzött” lett, a bíborosok elhúzódtak tőle. Szabadesésben zuhant, arra kárhoztatva, hogy az utóbbi négy évben semmit se csináljon, csak várjon.

Az igazságtalanság csak táplálta a sértettségét.

De az keserítette el igazán, hogy tehetetlenül kellett néznie, ahogyan az egyház megalázkodik a tömegek előtt.

Aztán a sors végre kedvező arcát mutatta.

Tizenhárom nappal ezelőtt megpattant egy ér a pápa agyában, ami azonnali halált okozott. Pápai uralkodása átlagos hosszúságúnak volt mondható, ami 5-10 év. A pápa éppen csak megkezdte ötödik évét. Az volt a terve, hogy a fennmaradó időt arra használja, hogy csendben kikényszerítse a következő konklávén szükséges támogatást. A bíborosok természetüknél fogva befolyásolhatók. Irányíthatók. Csapatokba verődnek. De mindig is a meggyőzés és a megfélemlítés óvatos keverékével lehetett csak bármi érdemleges megtételére bírni őket. Szerencsére már sikerült összegyűjtenie egy nagy halom kompromittáló információt az egyház úgynevezett hercegeinek jó részéről. Jó sok zaftos titkot.

De még többre volt szüksége.

– Mi a keresztneve? – kérdezte halkan a vele szemben álló férfitól.

– Arani Chatterjee.

Bólintott, aztán kinézett a Földközi-tenger hatalmas, csillogó víztükrére, megcsodálva a makulátlanul azúrkék eget. A tengerár hömpölygött és bukfencezett, ahogyan emlékei szerint mindig. Négy ejtőernyős vízisízőt számolt össze.

– Sokan keresték már azt, amit most én keresek – mondta Chatterjee-nek.

– A Nostra Trinita elutasítónak mutatkozott, ahogyan az várható volt.