Fordította

Békés András

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Leon Uris: Exodus

This translation published by arrangement with Doubleday, an imprint of The Knopf Doubleday Publishing Group, a division of Random House LLC.

Copyright © 1958, 1986 by Leon Uris

All rights reserved.

Exodus © Partvonal Könyvkiadó, 2014, 2024

Magyar fordítás © Békés András, 1989

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2014, 2024

www.partvonal.hu

ISBN 978-963-609-105-7

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Baranyi Vivien

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Kótai Katalin, Dobos Attila

Borító: Tabák Miklós

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Mialatt összegyűjtöttem az Exodus anyagát, kis híján nyolcvanezer kilométert jártam végig. A felhasznált magnetofonszalagok hossza, az interjúk száma, a szakkönyvek tonnái, az exponált filmkockák és odacsúsztatott dollárbankók száma hasonlóan impozáns végösszegeket adna ki.

Két év alatt többször tíz tucatnyi ember ajándékozott meg az idejével, energiájával, bizalmával. Minden lépésemet kettős áldásként kísérte a rendkívüli segítőkészség és bizodalom.

Sajnos, a számok puszta nagysága is lehetetlenné teszi, hogy itt mindenkinek köszönetet mondjak. Egy ilyen lista önmagában is megtöltene egy külön kötetet.

Igen hálátlan volnék azonban, ha nem ismerném el annak a két embernek az erőfeszítéseit, akiknek döntő szerepe volt abban, hogy megszülethetett az Exodus.

Remélem, nem teremtek veszélyes precedenst azzal, hogy nyilvánosan köszönetet mondok az ügynökömnek. Az Exodus gondolata egy ebéd közbeni beszélgetés során fogant meg, és Malcolm Stuart szívós makacsságának köszönhetően lett belőle valóság. Malcolm egy tucatnyi akadály, kudarc ellenére sem volt hajlandó föladni.

Mélységes alázattal mondok köszönetet a jeruzsálemi Ilan Hartuvnak. Ő szervezett meg nekem mindent, ő járta be velem Izrael minden zugát vonattal, repülőgéppel, Vauxhall-lal és Austinnal, terepjáróval és gyalogszerrel. Időnként igencsak viszontagságos volt a dolog. Mindenekelőtt azonban azt köszönöm Ilannak, hogy megosztotta velem ismereteinek hatalmas kincsestárát.

ELSŐ KÖNYV
A Jordánon túl

Mindaddig, amíg nyugodalmat ád az Úr a ti atyátokfiainak, mint néktek, és azok is bírhatják a földet, melyet az Úr, a ti Istenetek ád nékik a Jordánon túl; azután térjetek vissza, ki-ki az ő örökségébe, amelyet adtam néktek.

Isten szava Mózeshez

a Második Törvénykönyvben

ELSŐ FEJEZET

1946 novembere

ISTEN HOZOTT CIPRUSBAN

William Shakespeare

A repülőgép végigzötyögött a leszállópályán, majd megállt a jókora felirat előtt: isten hozott ciprusban. Mark Parker kinézett az ablakon. A távolban ki tudta venni az északi part hegyvonulatának csipkés csodáját, az Ötujj-csúcsot. Körülbelül egy óra múlva már a Kyreneiába vezető hegyszoroson fog áthajtani. Kilépett az ülések közötti folyosóra, megigazította a nyakkendőjét, letűrte az ingujját, belebújt a zakójába. „Isten hozott Ciprusban, Isten hozott Ciprusban…” Egyre ez zakatolt a fejében. Az Othellóban van, gondolta, de a teljes idézet nem akart az eszébe jutni.

– Van elvámolnivalója? – érdeklődött a vámos.

– Egy kiló nyers heroin, meg egy pornográfiai kézikönyv – felelte Mark, közben a tekintete Kittyt kereste.

Minden amerikai bolondozik, gondolta a vámos, és továbbintette Parkert.

A férfihoz odalépett egy egyenruhás idegenvezetőnő.

– Ön Mr. Mark Parker?

– Bevallom.

– Mrs. Kitty Fremont telefonált. Azt üzeni, nem tud kijönni a repülőtérre, ön menjen be egyenesen Kyreneiába a Dome Hotelbe. Ott foglalt szobát.

– Kösz, angyalka. Hol keríthetek taxit?

– Majd én elintézem, uram. Néhány perc az egész.

– Lehet itt valahol jó feketét kapni?

– Igen, uram. A folyosó végén van a kávézó.

MARK NEKIDŐLT A PULTNAK, belekortyolt a gőzölgő kávéba. „Isten hozott Ciprusban… Isten hozott Ciprusban…” Az istennek se jutott az eszébe.

– Hé! – bömbölte egy hang. – Már a gépen sejtettem, hogy te vagy az! Mark Parker! Lefogadom, hogy nem emlékszel rám!

A megfelelőt tessék aláhúzni, gondolta Mark: Róma, Párizs, London, Madrid? Aztán figyelmesen választani: José Bárja, James Korcsmája, Jacques Kuckója, Joe Betérője? Miről tudósítottam az idő tájt: háborúról, forradalomról, zendülésről? Ki volt velem akkor éjjel: egy szőke, egy barna, egy vörös (vagy talán az a kétfejű csaj)?

A férfi közelről Mark arcába meredt, és most már teljes gőzzel beindult:

– Én voltam az, aki martinit rendelt, és nem tudtak narancskeserűt adni hozzá! Most már emlékszel? – Mark fölsóhajtott, tovább kortyolgatta a kávét, várta a következő rohamot. – Tudom, hogy mindig ezt mondják, de én tényleg szívesen olvasom a tudósításaidat! Mondd csak, mit csinálsz Cipruson? – Kacsintott, oldalba bökte Markot. – Fogadni mernék, valami bizalmas buli. Mi lenne, ha összejönnénk iddogálni egyet? Nicosiában lakom, a Palace-ban. – Egy névjegy csusszant Mark tenyerébe. – Vannak ám itt is ismeretségeim! – A másik megint kacsintott.

– Itt van, Mr. Parker? Várja a taxi!

Mark a pultra tette a csészét.

– Örülök, hogy újra találkoztunk – mondta, és gyorsan kiment. A kijáratnál a szemétkosárba dobta a névjegyet.

A taxi elindult. Mark hátradőlt, egy pillanatra lehunyta a szemét. Örült, hogy Kitty nem tudott kijönni eléje. Olyan hosszú idő telt el, oly sok az elmondani és fölidézni való. Izgalom áradt szét benne a gondolatra, hogy újra láthatja Kittyt. A gyönyörű, gyönyörű Kittyt. A taxi áthaladt a külső kapun, és Mark elmerült a gondolataiban.

…Katherine Fremont. Nemes amerikai tradíció, mint anyus almás pitéje, a hot dog vagy a baseball. Mert Kitty Fremont a közhelyes „szomszéd kislány” volt, a közhelyes copffal, szeplőkkel, vadócsággal és fogszabályzóval; aztán ugyanolyan közhelyes módon egy szép napon eltűnt a fogszabályzó, megjelent a rúzs, kigömbölyödött a pulóver, és a rút kiskacsából bájos hattyú lett. Mark magában elmosolyodott – milyen gyönyörű volt Kitty, milyen üde és tiszta!

…és Tom Fremont. A másik amerikai tradíció, a sörtehajú, kisfiús mosolyú srác, aki tíz másodperc alatt futja a száz yardot, tíz méterről dobja a kosarat, remekül táncol, és bekötött szemmel összeszerel egy Ford A modellt. Tom Fremont volt Mark legjobb cimborája, amióta csak Mark az eszét tudta. Alighanem egyszerre választottak el bennünket, gondolta Mark.

…Tom és Kitty… almás pite és fagylalt… hot dog és mustár. A hamisítatlan amerikai fiú, a hamisítatlan amerikai lány és a hamisítatlan amerikai Közép-Nyugat: Indiana. Bizony, Tom és Kitty összeillettek, mint az eső és a tavasz.

Kitty mindig csöndes lány volt, nagyon alapos, nagyon meggondolt. A tekintetében egy árnyalatnyi szomorúság. Talán csak Mark vette észre azt a szomorúságot, mert a lány örömre derített maga körül mindenkit. Kitty támasz volt. Mindig határozott volt, mindig azt mondta, amit kellett, mindig rendes volt és figyelmes. De a szomorúság ott rejtezett… Mark tudta, ha más nem is.

Mark gyakran eltűnődött, mitől olyan kívánatos a lány. Talán attól, hogy az ő szemében olyan elérhetetlennek rémlett. Jéghideg pezsgő… az a tekintet, az a hang, amely tönkrezúzhat egy férfit. Kitty különben is világéletében Tommal járt, Mark legfeljebb irigyelhette Tomot.

A két fiú szobatárs volt az indianai egyetemen. Az első évben Tom rettenetesen szenvedett, hogy el kellett válnia Kittytől. Mark emlékezetében elevenen élt, ahogy órákon át kellett hallgatnia Tom sirámait, vigasztalnia barátját. Aztán eljött a nyár. Kitty elment a szüleivel Wisconsinba. Még középiskolás volt, a családja a távolsággal akarta lehűteni az izzó kapcsolatot. Tom és Mark autóstoppal elmentek az oklahomai olajmezőkre dolgozni.

Mire újra elkezdődött a tanítás, Tom jócskán lecsillapodott. Aki meg akart maradni Mark társaságában, annak meg kellett ismernie a női kínálatot. Tom és Kitty levélváltásai egyre ritkultak, Tom egyetemi randevúi pedig egyre sűrűsödtek. Minden jel arra mutatott, hogy vége a románcnak az egyetemi nagymenő és az otthon maradt lányka között.

Negyedéves korukra Tom jóformán már el is feledkezett Kittyről. Ő lett az egyetem legdivatosabb világfija, ahogy illett is a kosárlabdacsapat ünnepelt bedobójához. Ami pedig Markot illeti, ő megelégedett azzal, hogy Tom dicsőségének fényében sütkérezzék, és kétes értékű hírnévre tegyen szert, mint az egyik legtehetségtelenebb újságíró-növendék az egyetem történetében.

Ekkor érkezett meg az egyetemre az elsőéves Kitty.

Égszakadás-földindulás!

Akárhányszor látta Mark a lányt, Kitty mindig ugyanolyan izgalmas volt, mint legelőször. Most Tom is úgy látta. Tom diplomaosztása előtt egy hónappal elszöktek: Tom és Kitty, Mark és Ellen egy Ford A modellben, négy dollár tíz centtel átmentek az államhatáron, és kerestek egy békebírót. Nászéjszakájukat az A modell hátsó ülésén töltötték, miután a kocsi beleragadt egy dűlőút sarába, és a vászontetőn át a nyakukba csöpögött a zuhogó eső. Szép, kecsegtető kezdés volt ez a hamisítatlan amerikai párnak.

Tom és Kitty még Tom diplomaosztása után is egy teljes évig titokban tartották a házasságukat. Kitty az egyetemen maradt, hogy befejezze ápolónői tanulmányait. Mintha az ápolónősködés is Kitty szerves része lett volna, gondolta Mark.

Tom imádta Kittyt. Addig mindig egy kicsit zabolátlan, kezelhetetlen volt, most azonban nagyon is megállapodott, odaadó férj lett belőle. Elhelyezkedett egy nagyon nagy reklámcég nagyon kicsiny munkatársaként. Elköltöztek Chicagóba. Kitty a gyermekkórházban lett ápolónő. Lassan, jellegzetesen amerikai módra kapaszkodtak fölfelé. Először egy lakás, majd egy kis ház. Új autó, havi részletek, nagy remények. Kitty terhes lett Sandrával.

Mark gondolatai visszaugrottak a jelenbe, ahogy a taxi lassított, elérvén Nicosia, az északi és déli hegyláncok közötti barna lapályon fekvő főváros külvárosát.

– Beszél angolul? – kérdezte a sofőrtől.

– Igen, uram, parancsol?

– Van egy felirat a repülőtéren, hogy Isten hozott Ciprusban. Hogy van a teljes idézet?

– Nem tudom – felelte a sofőr –, szerintem csak udvariasan akarják köszönteni a turistákat.

Bejutottak Nicosiába. A laposság, a vörös cseréptetős, sárga kőházak, a tengernyi datolyapálma mind Damaszkuszra emlékeztette Markot. Az út az óvárost tökéletes körben övező, ősi velencei fal mentén haladt. Mark meglátta a két minaretet, az óváros török negyedéből nyújtóztak a város kontúrja fölé, alattuk a Szent Zsófia, a keresztesek csodás katedrálisa, melyből muzulmán mecset lett. Ahogy végighajtottak a fal mellett, elmaradtak mögöttük a nyílhegy alakú, hatalmas bástyák. A legutóbbi ciprusi útjáról Mark emlékezett, hogy páratlan számú, tizenegy ilyen nyílhegy emelkedik ki a falból. Meg akarta kérdezni a sofőrt, miért éppen tizenegy, de aztán meggondolta magát.

Percek alatt átjutottak Nicosián. Észak felé haladtak a síkságon. Sorra hagyták maguk mögött az unalmasan egyforma, szürke vályogházakból álló falukat. Mindegyik faluban állt egy kút, melyen felirat hirdette, hogy Őfelségének, Anglia királyának bőkezűségéből épült. A színtelen krumpliföldeken pompás állataik, a ciprusi öszvérek mögött munkálkodtak a parasztok.

A taxi fölgyorsult, Mark ismét elmerült az emlékei között.

…Mark és Ellen nem sokkal Kitty és Tom után kötöttek házasságot. Eleve tévedés volt. Két jóravaló, ám össze nem illő ember… Kitty Fremont halk, szelíd bölcsessége tartotta össze őket. Mind a ketten elmehettek hozzá, kiönthették a szívüket. Kitty még jó ideig épségben tartotta a teljesen kiürült házasságot. Aztán jött a robbanás, a válás. Mark csak annak örült, hogy nem volt gyermekük.

A válás után Mark keletre ment, egyik munkát vállalta el a másik után, és a világ legrosszabb újságíró-növendékéből előlépett a világ legrosszabb újságírójává. Egy lett az újságírás világában lézengő sok senki közül. Sem ostoba, sem tehetségtelen nem volt, csak nem találta a helyét az életben. Mark alkotó ember volt, és mindennapi tudósítói munkája nem kívánt alkotókészséget. Mindazonáltal esze ágában sem volt a regényírással próbálkozni. Tudta, hogy az írótól több kívántatik, mint amire az ő egyénisége képes. Így hát a se hús, se hal Mark csak sodródott.

Minden héten levelet kapott Tomtól, tele lelkesedéssel, tele a csúcs felé törő Tom életerejével, és tele Kitty meg a pici Sandra iránti szeretetével.

Mark emlékezett Kitty leveleire is. Kitty higgadtan a helyére tette Tom lelkendezését. Mindig tudatta Markkal Ellen hollétét, amíg Ellen újra férjhez nem ment.

1938-ban Mark Parker előtt kitárult a világ. Berlinben megürült egy hely az Amerikai Hírszolgálati Irodánál, és Mark „firkászból” hirtelen átalakult tiszteletre méltó „külföldi tudósítóvá”.

Ebben a minőségében Mark tehetséges munkaerőnek bizonyult. Az alkotás iránti vágyát részben kielégíthette azzal, hogy kialakította saját, egyéni stílusát, amely Mark Parkeré volt, és csak az övé. Mark a legkevésbé sem volt szupersztár, ám megvolt benne az az egy pompás ösztön, ami naggyá teheti a külföldi tudósítót: ki tudta szimatolni a készülőben levő szenzációt.

Az élet egyetlen nagy majális lett. Mark tudósított Európa, Ázsia és Afrika minden zegéből-zugából. Saját rovata volt, szerette a munkáját, hitele volt José Bárjában, James Korcsmájában, Jacques Kuckójában és Joe Betérőjében, s kimeríthetetlen számú szőke, barna és vörös hajú jelölt várta, hogy bekerüljön Mark gazdag gyűjteményébe.

Amikor kitört a háború, Mark beszáguldozta egész Európát. Közben jólesett néhány napra meg-megpihenni Londonban, ahol mindig várta egy levélköteg Tomtól és Kittytől.

1942 elején Tom Fremont beállt a tengerészgyalogsághoz. Aztán elesett Guadalcanalnál.

Két hónappal Tom halála után a kislányuk, Sandra meghalt gyermekbénulásban.

Mark rendkívüli szabadságot kért, és hazament, de mire megérkezett, Kitty Fremontnak nyoma veszett. Mark hasztalan kereste-kutatta; végül vissza kellett térnie Európába. Kittyt mintha a föld nyelte volna el. Különös módon Marknak úgy rémlett, mintha a szomorúság, melyet mindig ott látott Kitty szemében, prófécia lett volna, mely most beteljesült.

Mihelyt véget ért a háború, visszament, újra kereste Kittyt, de mindhiába.

1945 novemberében az Amerikai Hírszolgálati Iroda visszahívta Markot Európába, hogy tudósítson a háborús bűnösök nürnbergi peréről. Ekkorra Mark már neves újságíró volt, „a kiváló külföldi tudósítóként” emlegették. Ott maradt Nürnbergben, egymás után küldte a ragyogó írásokat, míg néhány hónappal ezelőtt föl nem akasztották a náci vezetőket.

Az AHI kiadta Marknak jól megérdemelt szabadságát, mielőtt átirányította volna Palesztinába, ahol a jelek szerint helyi háború készült. Mark, hogy a tőle megszokott módon töltse el a szabadságát, fölhajtotta egy régi ismerősét. Tüzes francia lány volt, ENSZ-alkalmazott, akit időközben áthelyeztek Athénba az ENSZ segélyszolgálatához.

Teljesen váratlanul történt a dolog. Mark az athéni Amerikai Bárban üldögélt néhány másik újságíróval, és valahogy szóba került egy bizonyos amerikai ápolónő, aki Szalonikiben nagyszerű munkát végez a görög árva gyerekek között. Az egyik tudósító éppen akkor tért vissza onnan az árvaházról szóló riporttal.

Az ápolónő Kitty Fremont volt.

Mark azonnal utánaérdeklődött, és megtudta, hogy Kitty Cipruson tölti a szabadságát.

A TAXI ELHAGYTA A SÍKSÁGOT, kapaszkodni kezdett fölfelé a kanyargós utacskán, mely átvezetett a Pentadaktilosz hágóján. Alkonyodott. Fölértek a csúcsra, és Mark szólt, hogy álljanak meg.

Kiszállt az autóból, lenézett Kyreneiára, a hegy lábánál, a tenger mellett ékszerként ragyogó városkára. Balra, Mark fölött a Szent Hilarion-palota romjai álltak, Oroszlánszívű Richárd és a szépséges Berengária emlékét idézve. Mark figyelmeztette magát, hogy ide majd vissza kell jönnie Kittyvel.

Már majdnem besötétedett, amikor Kyreneiába értek. Csupa fehér vakolat és vörös cseréptető volt a város, fölötte a palota, mellette a tenger. Kyreneia festői volt, eldugott, fura és ódon, olyannyira, hogy festőibb, eldugottabb, furább és ódonabb már nem is lehetett volna. Mark taxija elhaladt a halászbárkákkal és kis vitorlásokkal tele, aprócska kikötő mellett, melyet két oldalról védőgát ölelt körül. Az egyik oldalon volt a rakpart, a másikon egy ősi földvár, a Szűzvár.

Kyreneia hosszú ideje a művészek és a nyugállományú brit katonatisztek menedéke volt, alighanem a világ egyik legnyugodalmasabb helye ez idő tájt.

A Dome Hotel egyutcányira állt a kikötőtől. Az álmos városkához képest a jókora épület túlméretezettnek, oda nem illőnek rémlett. Az idők során azonban a Dome a brit birodalom találkozóhelye lett. A világ minden pontján, ahol a brit lobogó lengett, tudták, hogy a Dome az a hely, ahol az angolok összejönnek. A szálló a társalgók, teraszok, tengerre néző verandák valóságos labirintusa volt. Hosszú, legalább százméteres móló kötötte össze a part előtt fekvő, parányi szigettel, az úszók és napfürdőzők támaszpontjával.

A taxi megállt. Az inas bevitte Mark poggyászát. Mark kifizette a sofőrt, aztán körülnézett. November volt, de még langyos, derűs idő. Milyen csodálatos hely arra, hogy újra lássa Kitty Fremontot!

A portáspultnál egy üzenet várta.

Drága Mark!

Csak kilenckor tudok elindulni Famagustából. Meg tudsz nekem bocsátani? Alig várom, hogy lássalak. Ölel

Kitty

– VIRÁGOT SZERETNÉK, egy üveg skót whiskyt, meg egy vödör jeget – mondta Mark.

– Mrs. Fremont már mindenről gondoskodott – mondta a portás, és az inas kezébe nyomta a kulcsot. – Szomszédosak a szobáik, és a tengerre néznek.

A portás somolygott. Mark már száz szállóban, száz nővel látta ugyanezt a fajta mocskos somolygást. Egy pillanatig arra gondolt, helyre teszi a fickót, de aztán úgy döntött, higgyen csak, amit akar.

Amíg besötétedett, Mark még élvezte a tenger látványát, aztán kicsomagolt, kevert magának egy vizes whiskyt, azt kortyolgatta, ahogy elnyúlt a gőzölgő fürdővízben.

Hét óra… még két órát kell várnia.

Kinyitotta a Kitty szobájába vezető ajtót. Kellemes illat csapta meg. Kitty fürdőruhája és néhány frissen mosott harisnya lógott a kád fölött. Cipői az ágy mellett sorakoztak, a szépítőszerei az öltözőasztalkán. Mark elmosolyodott. Az üres szoba Kitty távollétében is tele volt egy nem mindennapi ember személyiségének nyomaival.

Visszament, leheveredett az ágyra. Vajon mit tettek az évek Kittyvel? Mit tett vele a tragédia? Kitty, szépséges Kitty… ugye semmi bajod? Most 1946 novembere van, számolgatta Mark; mikor is láttam utoljára? Ezerkilencszázharmincnyolcban… mielőtt elment az AHI-hoz Berlinbe. Nyolc éve! Kitty most huszonnyolc éves.

Az izgalom, a feszültség legyűrte a fáradt Markot. Elszunnyadt.

MÉLY ÁLMÁBÓL OLYAN HANG ÉBRESZTETTE, amely zene volt Mark Parker fülének: jégkockák csilingelése. Megdörgölte a szemét, cigaretta után kotorászott.

– Úgy alszik, mint akit elkábítottak – szólalt meg egy félreismerhetetlenül brit kiejtésű hang. – Öt percig kopogtattam, végül az inas engedett be. Remélem, megbocsátja, hogy kiszolgálom magam.

A hang tulajdonosa Fred Caldwell volt, a brit hadsereg őrnagya. Mark ásított, nagyot nyújtózkodott, hogy fölébredjen, aztán megnézte az óráját. Negyed kilenc volt.

– Mi a fenét keres maga Cipruson? – kérdezte látogatójától.

– Azt hiszem, ezt én akartam megkérdezni.

Mark rágyújtott, szemügyre vette Caldwellt. Nem szerette az őrnagyot, nem is gyűlölte. „Semmibe vette”, ez a helyes kifejezés. Már kétszer akadt dolguk egymással. Caldwell volt a segédtisztje Bruce Sutherland ezredesnek, később dandártábornoknak, a brit hadsereg igen tehetséges törzstisztjének. Először a holland alföldön találkoztak a háború idején. Mark az egyik tudósításában leleplezett egy brit taktikai hibát, melynek következtében egy teljes ezredet aprítottak miszlikbe. Másodszor a nürnbergi per tárgyalásán találkoztak, ahonnan Mark tudósított az AHI számára.

A háború vége felé Bruce Sutherland katonái hatoltak be először a bergen-belseni koncentrációs táborba Németországban. Sutherland és Caldwell is elment Nürnbergbe tanúskodni.

Mark kiment a fürdőszobába, jéghideg vízzel megmosta az arcát, törülköző után matatott.

– Miben állhatok szolgálatára, Freddie? – kérdezte.

– A bűnügyiek áttelefonáltak ma délután a parancsnokságunkra, hogy maga ideérkezett. Nincsen újságírói meghatalmazása.

– Úristen, micsoda gyanakvó egy banda! Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom, Freddie, de csak pihenni jöttem ide. Úton vagyok Palesztinába.

– Ez nem hivatalos látogatás, Parker – mondta Caldwell –, csak, hogy úgy mondjam, egy kicsit érzékenyek vagyunk a múltban történtek miatt.

– Jó az emlékezetük – mondta Mark, és öltözködni kezdett. Caldwell italt töltött. Mark fürkészően nézte a brit katonatisztet, és azon tűnődött, hogy sikerül Caldwellnek mindig kihoznia a sodrából. Volt benne valami pökhendiség, a gyarmatosítók mint külön faj ismertetőjele. Caldwell nyársat nyelt, szűk látókörű, unalmas ember volt. Egy kis úri teniszezés, talpig fehérben… egy jó kis gin tonikkal, és a fenébe a bennszülöttekkel! Markot Freddie Caldwell lelke, pontosabban teljes lélektelensége idegesítette. Caldwell számára a jó és a rossz közötti különbséget a szolgálati szabályzat vagy egy parancs jelentette.

– Mi az, valami piszkos ügyet takargatnak Cipruson?

– Ne nevettesse ki magát, Parker! Ez a sziget a miénk, tudni akarjuk, mit keres itt.

– Nahát… tudja, ezt szeretem magukban, britekben! Egy holland azt mondaná, menjek innét a francba. Maguk viszont mindig szépen megkérnek, hogy legyek szíves a francba távozni. Már mondtam, hogy pihenni jöttem ide. És találkozni egy régi ismerőssel.

– Kivel?

– Egy Kitty Fremont nevű lánnyal.

– Kitty, az ápolónő? Nagyszerű nő, nagyszerű! Néhány nappal ezelőtt találkoztunk a kormányzó estélyén. – Freddie Caldwell kérdően fölhúzott szemöldökkel pillantott a Kitty szobájába vezető, szélesre tárt ajtó felé.

– Menjen, tegye tisztába a mocskos gondolatait – mondta Mark. – Huszonöt éve ismerem Kittyt.

– Akkor hát, ahogy maguk amerikaiak mondják, minden tiszta és szűzies?

– Úgy van, és ettől a pillanattól fogva a maga látogatása nem hivatalos jellegű, úgyhogy tűnés innen!

Freddie Caldwell elmosolyodott, letette a poharát, a hóna alá csapta lovaglópálcáját.

– Freddie Caldwell – mondta Mark –, akkor akarom újra látni magát, amikor eltűnik az arcáról ez a mosoly.

– Mi a fenét akar ezzel mondani?

– 1946-ot írunk, őrnagyom. A háborúban nagyon sok ember elolvasta és elhitte a hadjáratok jelszavait. Maguknak befellegzett! El fogják veszíteni az egész hóbelevancot… először Indiát, aztán Afrikát, aztán a Közel-Keletet. Ott leszek, megnézem, ahogy elveszítik a palesztin mandátumot. Ki fogják rúgni magukat Szuezből és Transzjordániából is. A birodalom napja leáldozott, Freddie… mihez kezd majd a felesége, ha nem tud megkorbácsoltatni negyven fekete fiút?

– Elolvastam a nürnbergi tudósításait, Parker. Maga is olyan, mint a többi amerikai, hajlamos a túldramatizálásra. A giccses romantikára, ez a helyes kifejezés. Egyébként, öregfiú, nincs is feleségem.

– Udvarias emberek maguk, meg kell hagyni.

– Csak nehogy elfelejtse, hogy pihenni jött ide, Parker. Megmondom Sutherland tábornoknak, hogy üdvözletét küldi. Viszlát!

Mark elmosolyodott, vállat vont. Aztán hirtelen eszébe jutott. A repülőtéri felirat… ISTEN HOZOTT CIPRUSBAN! William Shakespeare. A teljes idézet így szólt: „Isten hozott Ciprusban. Kecskék, majmok!”

MÁSODIK FEJEZET

Mialatt Mark Parker arra várt, hogy oly hosszú idő eltelte után újra lássa Kitty Fremontot, Ciprus egy másik részén két másik férfi egy egészen másféle találkozásra várt. Egy erdőben várakoztak, hatvan kilométernyire Kyreneiától, Famagusta kikötővárosától északra.

Felhős volt az ég, borult, sötét. A két férfi teljes némaságban állt, fürkészően nézett a feketeségbe, a domb lábánál, néhány száz méternyire levő öböl felé.

Egy elhagyott, fehér házban álltak, mely meghúzódott a dombot borító fenyők, eukaliptuszfák, akácok között. Sötétség és csend volt; a csöndet csak egy-egy fuvallat és a két férfi fojtott, szaggatott lélegzete törte meg.

Az egyikük egy ciprusi görög erdész volt. És ideges.

A másik olyan nyugodtan és mozdulatlanul állt, mint egy szobor, rezzenéstelen szemmel nézett a víz felé. Dávid Ben Ami volt a neve. Dávid, ami azt jelenti, „népem fia”.

Fölszakadoztak a felhők, derengő fény világította meg az öböl nyugodt vizét, az erdőt, a fehér házat. Dávid Ben Ami az ablakban állt, fény esett az ő arcára is. Karcsú volt, a húszas évei elején járt. Keskeny arca, mélyen ülő szeme még a gyönge fényben is tudósi érzékenységet tükrözött.

Ahogy elvonultak a felhők, a fény szétáradt a ház körül szanaszéjjel heverő törött márványoszlopokon, szobrokon.

Töredezett kövek. Földi maradványai Szalamisznak, az egykor tündöklő városnak, mely Krisztus idejében itt magasodott. Micsoda történelem rejlett ebben a földben, ezekben a márványdarabokkal teleszórt mezőkben! Szalamisz, melyet a trójai háborúból visszatérő harcos, Teukrosz alapított azokban az időkben, amelyeket még alig jegyeztek az emberek. A várost földrengés rombolta le, aztán megint föltámadt, aztán megint lehanyatlott az iszlám lobogója alatt érkező arab kardok előtt, és nem támadt föl soha többé. A derengő fény táncolt a törött oszlopok hatalmas mezején, ahol egykor egy nagyszerű görög főtér állt.

Aztán összezárultak a felhők, megint sötét lett.

– Már régen itt kéne lennie – suttogta idegesen az erdész.

– Pszt – mondta Dávid Ben Ami.

A víz felől, messziről csónakmotor halk hangja hallatszott. Dávid Ben Ami a szeméhez emelte a távcsövét, remélve, hogy rés nyílik a felhőkön. A motorhang erősödött.

A vízről fénycsóva villant a dombon álló fehér ház felé. Még egyszer. Aztán még egyszer.

Dávid Ben Ami és az erdész kirohant a fehér házból, le a dombon, át a görgetegköveken és az erdőn, ki a partra. Ben Ami a zseblámpájával viszonozta a jelet.

A motor elhallgatott.

Egy férfi árnyalakja csusszant a csónakból a vízbe, úszni kezdett a part felé. Dávid Ben Ami kibiztosította a géppisztolyát, föl-alá kémlelt a parton, nem közeledik-e brit őrjárat. Az alak kibukkant a mély vízből, kigázolt a partra.

– Dávid! – szólalt meg egy hang.

– Ari – válaszolt Dávid –, erre, gyorsan!

A parton a három férfi elrohant a fehér ház alatt, ki egy földútra. A bokrok között elrejtve egy taxi várakozott. Ben Ami köszönetet mondott az erdésznek, aztán a csónakon érkezett férfival elszáguldott Famagusta felé.

– Átázott a cigarettám – mondta Ari.

Dávid Ben Ami odanyújtott egy csomag cigarettát. A föllobbanó láng egy pillanatra megvilágította az Ari nevű férfi arcát. Nagydarab, tagbaszakadt ember volt, teljes ellentéte a vékony Ben Aminak. Jóképű volt, de valami rezzenetlen keménység ült a szemében.

Teljes neve Ari Ben Kánaán volt, foglalkozására nézve pedig a Moszad Alija Bet nevű illegális szervezet elit ügynöke.

HARMADIK FEJEZET

Kopogtatás hallatszott. Mark Parker kinyitotta az ajtót. Katherine Fremont állt előtte. Még szebb volt, mint ahogy Mark emlékeiben élt. Sokáig szó nélkül bámultak egymásra. Mark a lány arcát, szemét fürkészte. Kitty nővé érett, szelíd, jószívű nővé, olyanná, amilyenné csak szörnyű szenvedés árán lesz az ember.

– Ki kéne tekernem a nyakadat. Miért nem válaszoltál a leveleimre? – kérdezte a férfi.

– Szervusz, Mark! – suttogta Kitty.

Összeölelkeztek, szorosan tartották egymást. Aztán az első óra alatt keveset beszéltek, beérték azzal, hogy nézték egymást, el-elmosolyodtak, meg-megszorították egymás kezét, csókot nyomtak egymás arcára.

Vacsora közben közömbös apróságokról beszélgettek, főleg Mark tudósítói kalandjairól. Aztán Mark ráébredt, hogy Kitty szántszándékkal tereli el önmagáról a társalgást.

Elérkezett a végső sajttál. Mark kitöltötte az utolsó Keo sört, és újabb zavart hallgatás következett. Kitty most már szemlátomást feszengve tűrte Mark kérdő pillantását.

– Gyere – mondta a férfi. – Sétáljunk le a kikötőbe.

Szótlanul végigbaktattak a fehér épületek szegélyezte parton, ki a védőgátra, el a világítótoronyig, mely a kikötő keskeny bejáratánál állt. Felhős volt az ég, a lehorgonyzott hajócskáknak csak a körvonalait tudták kivenni. Nézték, ahogy a világítótorony kivillog a tengerre, bekalauzol egy fenékhálós halászhajót a kikötő biztonságába. Gyönge szellő lebbentette meg Kitty aranyszínű haját. A lány szorosabbra húzta a válla körül a stólát. Mark cigarettára gyújtott, leült a mellvédre. Halálos csönd volt.

– Nagyon boldogtalanná tettelek azzal, hogy idejöttem – mondta Mark. – Holnap elmegyek.

– Nem akarom, hogy elmenj – mondta Kitty. Elnézett a tenger felé. – Nem is tudom, mit éreztem, amikor megkaptam a táviratodat. Föltámasztott egy halom emléket, pedig borzasztóan el akartam temetni őket. De tudtam, hogy egyszer majd eljön ez a pillanat… bizonyos értelemben rettegtem tőle… és bizonyos értelemben örülök, hogy eljött.

– Már négy éve, hogy Tom meghalt. Sosem szabadulsz meg ettől?

– Háború idején az asszonyok el szokták veszteni a férjüket – suttogta Kitty. – Elsirattam Tomot. Nagyon szerettük egymást, de tudtam, hogy tovább fogom élni az életemet. Még azt sem tudom, hogyan halt meg.

– Nemigen van mit tudni róla – mondta Mark. – Tom tengerészgyalogos volt, és tízezer másik tengerészgyalogossal el akart foglalni egy partszakaszt. Eltalálta egy golyó, meghalt. Nem volt hős, nem kapott kitüntetést, nem volt ideje megüzenni, hogy szeret téged. Csak eltalálta egy golyó, és meghalt… ennyi az egész.

Kitty arcából kiszaladt a vér. Mark meggyújtott egy cigarettát, a kezébe adta.

– És miért halt meg Sandra? Miért kellett a kisbabámnak is meghalnia?

– Nem vagyok Isten. Erre nem tudom a választ.

Kitty leült a férfi mellé a mellvédre, a vállára hajtotta a fejét, és szaggatottan fölsóhajtott.

– Azt hiszem, nincs hová menekülnöm – mondta.

– Mi lenne, ha elmondanád?

– Nem megy.

– Pedig azt hiszem, legfőbb ideje.

Kitty vagy fél tucatszor szóra nyitotta a száját, de csak rövid, összefüggéstelen suttogások jöttek ki rajta. Az iszonyat évei mélyen el voltak temetve a lelkében. A vízbe dobta a cigarettáját, ránézett Markra. A férfinak igaza volt. Ő a világon az egyetlen ember, akinek kiöntheti a szívét.

– Az is elég rettenetes volt – mondta –, amikor megkaptam a táviratot Tomról. Annyira szerettem! Aztán… aztán csak két hónap telt el, és Sandrát elvitte a gyermekbénulás. Nem… nemigen emlékszem másra. A szüleim elvittek Vermontba, elhelyeztek egy szanatóriumban.

– Elmegyógyintézetben?

– Nem… oda csak a szegények kerülnek… az enyémről azt mondták, szanatórium, ahol az ember kiheveri az idegösszeomlását. Nem tudom, hány hónapot töltöttem ott. Éjjel-nappal valami ködben éltem. Búskomorság, így hívják.

Kitty hangjából hirtelen eltűnt a bizonytalanság. A zárak fölpattantak, a gyötrelem kiáradt.

– Egy napon fölszállt a köd az agyamról, ráeszméltem, hogy Tom és Sandra halott. Nem tudtam szabadulni a fájdalomtól. Minden pillanatban minden rájuk emlékeztetett. Valahányszor énekelt valaki, valahányszor nevetést hallottam… valahányszor megláttam egy gyereket. Minden lélegzetvétel fájdalommal járt. Imádkoztam… imádkoztam, Mark, hogy ereszkedjen vissza az a köd! Igen, azért imádkoztam, hogy az eszemet veszítsem, hogy ne kelljen emlékeznem!

Fölállt, kihúzta magát, végigcsorogtak a könnyek az arcán.

– Elmenekültem New Yorkba. Megpróbáltam elvegyülni a tömegben. Négy fal volt körülöttem, egy szék, egy asztal meg egy dróton lógó villanykörte. – Röviden, gúnyosan fölnevetett. – Még egy villogó neonreklám is volt az ablakom előtt. Kész melodráma, mi? Céltalanul róttam az utcákat órákon át, amíg már minden arc összemosódott, vagy napokon át ültem az ablak előtt, és bámultam kifelé. Tom, Sandra, Tom, Sandra… egy pillanatra sem tudtam szabadulni tőlük.

Kitty érezte maga mögött Markot. A férfi megfogta a vállát. Kinn a vízen a halászhajó közeledett a védőgát két ága közötti bejárathoz. Kitty az arcával megsimította Mark kezét.

– Egy este túl sokat ittam. Ismersz… rém rosszul bírom az italt. Megláttam egy fiút, ugyanolyan zöld egyenruhája volt, mint Tomnak. Magányos volt, sörtehajú, magas… mint Tom. Együtt ittunk… aztán egy olcsó, piszkos szállodai szobában ébredtem föl, az isten tudja, hol. Még mindig félrészeg voltam. Odatámolyogtam a tükörhöz, belenéztem. Meztelen voltam. A fiú is meztelen volt… szétvetette magát az ágyon.

– Kitty, az isten szerelmére…

– Semmi baj, Mark… hadd fejezzem be. Ott álltam, belebámultam a tükörbe, nem is tudom, meddig. Mélypontra érkeztem. Ennél mélyebbre már nem juthattam. Abban a pillanatban… abban a másodpercben nekem végem volt. A fiú hullarészeg volt… vadidegen… még a nevére sem emlékszem. Néztem a borotvapengéit a fürdőszobában, a gázcsövet a mennyezeten, egy percig vagy egy óráig… fogalmam sincs róla, meddig álltam és néztem lefelé tíz emelet magasságból a járdára. Az életem a végére érkezett, de nem volt erőm elvenni. Aztán valami furcsa dolog történt velem, Mark. Ráébredtem, hogy tovább fogok élni Tom és Sandra nélkül is, és a fájdalom hirtelen eltűnt.

– Drága Kitty, annyira kerestelek, annyira szerettem volna segíteni!

– Tudom. De azt hiszem, ezt a küzdelmet egyedül kellett végigcsinálnom. Visszamentem ápolónőnek, úgy vetettem bele magam, mint az őrült. Mihelyt Európában véget ért a háború, elvállaltam ezt a görög árvaházat… huszonnégy órás munka, egész embert kíván. Persze, erre is volt szükségem, hogy annyit dolgozzak, amennyit csak bírok. Mark… én… én százszor is nekikészültem, hogy írok neked. Valahogy… túlzottan féltem ettől a pillanattól. Most már örülök. Örülök, hogy túl vagyok rajta.

– Én pedig örülök, hogy megtaláltalak – mondta Mark.

Kitty hirtelen hátrafordult, szembenézett vele.

– Ez volt tehát Kitty Fremont átalakulásának tanulságos története!

Mark kézen fogta, visszaindultak a védőgáton a part felé. A Dome Hotelből zeneszó szállt feléjük.

NEGYEDIK FEJEZET

Bruce Sutherland dandártábornok, Ciprus katonai parancsnoka a jókora íróasztalnál ült famagustai házában, hatvan kilométernyire Kyreneiától. Néhány árulkodót jelet – a dereka körüli kis hurkát és deresedő halántékát – leszámítva Sutherland megjelenése rácáfolt ötvenöt éves korára. Szálegyenes tartása félreérthetetlenül katonára vallott. Hangos kopogtatás hallatszott, aztán belépett a segédtisztje, Fred Caldwell őrnagy.

– Jó estét, Caldwell! Már meg is jött Kyreneiából? Foglaljon helyet! – Sutherland félretolta az iratokat, kinyújtózott, letette a szemüvegét az íróasztalra. Levett egy hangafából készült pipát a pipatartóról, belenyomta a dohánytartóban álló Dunhill keverékbe. Caldwell megköszönte a fölajánlott szivart, és a két férfi körül a szobát kisvártatva füstfellegek árasztották el. A tábornok csöngetésére megjelent a görög inas.

– Két gint tonikkal.

Sutherland fölállt, előrelépett a lámpa fénykörébe. Bordó bársony házikabát volt rajta. Letelepedett a magas könyvespolc előtt álló fotelba.

– Meglátogatta Mark Parkert?

– Igen, uram.

– Mi a véleménye?

Caldwell vállat vont.

– Látszatra egy szavunk sem lehet ellene. Úton van Palesztinába… azért jött erre, hogy találkozzon azzal az amerikai ápolónővel, Kitty Fremonttal.

– Fremont? Aha, a bájos hölgy, akivel a kormányzónál találkoztunk!

– Szóval mint mondom, uram, teljesen ártatlannak tűnik minden… csak hát Parker újságíró, és nem tudom elfelejteni, mennyi borsot tört az orrunk alá Hollandiában.

– Ugyan, ugyan – szólt rá Sutherland –, a háborúban mindannyian elkövetünk hibákat. Parker történetesen rajtakapott minket az egyiken. Szerencsére a mieink győztek, és szerintem összesen sincs már tíz ember, aki emlékezne az esetre.

Megjött az ital.

– Egészségére!

Sutherland letette a poharát, végigsimította fehér rozmárbajszát. Caldwell azonban nem elégedett meg ennyivel.

– Uram – mondta makacskodva –, ha ne adj isten, Parker kíváncsi lesz, és úgy dönt, hogy körülszaglászik, nem gondolja, hogy érdemes volna ráállítani két embert a bűnügyiektől?

– Ide hallgasson, hagyja békén Parkert! Aki egy újságírónak nemet mond, az a saját fejére zúdít bajt. A menekültek témája már kiment a divatból, és nem hiszem, hogy Parkert érdekelnék az itteni táborok. De akkor sem kockáztathatjuk meg, hogy fölébresztjük a kíváncsiságát azzal, hogy megtiltunk neki valamit. Ha engem kérdez, szerintem még az is helytelen volt, hogy ma fölkereste.

– De tábornok úr… a hollandiai ügy után…

– Hozza ide a sakkasztalt, Freddie!

Volt valami teljességgel megfellebbezhetetlen abban, ahogy Sutherland ezt mondta. Miközben fölállították a sakkfigurákat, Caldwell magában dúlt-fúlt. Megtették a nyitó lépéseket, de Sutherland látta, hogy segédtisztje elégedetlen. Letette a pipáját, hátradőlt.

– Caldwell, már megpróbáltam megértetni magával, hogy mi itt nem koncentrációs táborokat rendeztünk be. A karaoloszi menekülteket csak visszatartjuk Cipruson, amíg azok a fafejűek Londonban eldöntik, hogy mi lesz a palesztin mandátummal.

– De azok a zsidók olyan zabolátlanok! – mondta Caldwell. – Szerintem bizony nem ártana nekik egy kis régimódi fegyelmezés.

– Nem, Freddie, most szó sem lehet róla. Ezek az emberek nem bűnözők, és a világ rokonszenve mellettük áll. Nekünk kell gondoskodnunk arról, hogy ne legyenek lázadások, kitörések, semmi, amit propagandaként használhatnának ellenünk. Érti?

Caldwell nem értette. Igenis azt gondolta, hogy a tábornoknak sokkal keményebben kellene föllépnie a menekültekkel. De aki tábornokkal vitatkozik, annak csak akkor lehet igaza, ha még magasabb rangú tábornok, és az egész dolog olyan homályos… így hát Caldwell előretolta egy gyalogját.

– Ön lép, uram – mondta.

Caldwell fölemelte a tekintetét a tábláról. Sutherland szemlátomást teljesen elmerült a gondolataiban, megfeledkezett Caldwell jelenlétéről. Az utóbbi időben egyre többször megesett vele.

– Ön lép, uram – ismételte meg Caldwell.

Sutherland arcán zaklatott kifejezés ült. Szegény ember, gondolta Caldwell. A tábornok harminc éve élt házasságban Neddie Sutherlanddel, amikor az asszony hirtelen elhagyta, elszökött Párizsba a nála tíz évvel fiatalabb szeretőjével. A botrány hónapokig visszhangzott katonai körökben, és Sutherland szemlátomást még most is szenved tőle. Szörnyű csapás lehetett szegénynek. Mindig olyan rendes ember volt! Sutherland fehér arcát ráncok barázdálták, orrán kipirultak a hajszálerek. Ebben a pillanatban még többnek is látszott ötvenöt évesnél.

Caldwell vélekedésével ellentétben, Bruce Sutherland nem Neddiere gondolt. A karaoloszi menekülttáborok jártak az eszében.

– Ön lép, uram.

– Úgy vesszenek el a te ellenségeid, Izráel… – motyogta Sutherland.

– Mit mondott, uram?

ÖTÖDIK FEJEZET

Mark visszavezette Kittyt az asztalhoz. Mind a ketten kifulladtak.

– Tudod, mikor táncoltam utoljára szambát? – kérdezte Kitty.

– Öregasszony létedre nem is csinálod rosszul.

Mark körülnézett a helyiségben, mely tele volt a gyalogság khaki és a flotta fehér egyenruháiba öltözött brit tisztekkel, előkelőbb vagy alantasabb brit hanglejtésükkel.

Mark imádta az ilyen helyeket. A pincér újabb italokat hozott. Koccintottak.

– Kittyre… akárhol legyen is – mondta Mark. – Nos, hölgyem, innét hova mégy tovább?

Kitty vállat vont.

– Istenemre, fogalmam sincs róla, Mark. Szalonikiben elvégeztem, amit kellett, és most már mehetnékem van. Az ENSZ-től egy tucatnyi ajánlatom is van Európában.

– Príma háború volt – mondta Mark. – Bőven van árva.

– Ami azt illeti – folytatta Kitty –, itt maradhatnék Cipruson is. Éppen tegnap kaptam egy nagyon jó ajánlatot.

– Cipruson?

– Van néhány menekülttábor Famagusta környékén. Valami amerikai nő keresett meg. A jelek szerint a táborok túlzsúfoltak, úgyhogy újakat nyitnak a larnacai út mentén. Azt akarta, hogy én vegyem át a vezetést.

Mark a homlokát ráncolta.

– Egyebek között ezért nem tudtam kimenni eléd a repülőtérre. Elmentem a nőhöz Famagustába.

– És mit mondtál neki?

– Nemet. Azok ott zsidók. Nyilván a zsidó gyerekek is nagyjából ugyanolyanok, mint a többi, de én ebbe akkor sem akarok belekeveredni. Úgy látszik, nagyon sok a politika ezek körül a táborok körül, és nem is az ENSZ égisze alatt működnek.

Mark némán töprengett. Kitty pajkosan kacsintott, mutatóujjával közvetlen közelről megfenyegette.

– Ne légy már olyan komoly… szeretnéd tudni, mi volt a másik oka, hogy nem mentem ki eléd?

– Úgy viselkedsz, mint aki becsiccsentett.

– Kezdem úgy is érezni magam. Szóval, Parker úr, azért voltam Famagustában, hogy elbúcsúztassam a barátomat. Ismersz… az egyik szeretőm hajón távozik, miközben a másik landol a repülőtéren.

– Ha már így szóba hozod… ki volt az, akivel Ciprusba jöttél?

– Szeretnéd tudni, mi?

– Aha.

– Howard Hillings, a brit hadsereg ezredese.

– Volt köztetek valami?

– Á, a fenét. Undorítóan tisztességesen viselkedett.

– Hol ismerkedtél meg vele?

– Szalonikiben. Ő volt az ottani angol parancsnok. Amikor átvettem az árvaházat, semmink sem volt… sem ágyak, sem gyógyszer, sem takarók, sem élelem… semmi. Elmentem Howardhoz, ő a kedvemért félresöpört minden bürokráciát, és életre szóló barátságot fogadtunk egymásnak. Tényleg aranyos ember.

– Folytasd csak, egyre érdekesebb.

– Néhány héttel ezelőtt értesítették, hogy áthelyezik Palesztinába. Közben esedékes lett a szabadsága, és azt mondta, töltsük együtt Cipruson. Tudod, olyan keményen dolgoztam, hogy teljesen megfeledkeztem róla, hogy másfél éve egy napot sem pihentem. De aztán most félbeszakíttatták vele a szabadságát, jelentkeznie kellett Famagustában, és már ma elhajózott Palesztinába.

– És? Várható, hogy előbb-utóbb Mrs. Hillings lesz a neved?

Kitty megrázta a fejét.

– Nagyon megkedveltem Howardot. Azért hozott el Ciprusra, hogy a megfelelő környezetben kérhesse meg a kezemet…

– És?

– Tomba szerelmes voltam. Sohasem fogom ugyanazt érezni.

– Huszonnyolc éves vagy, Kitty. A legjobb kor arra, hogy magadba zárkózz…

– Nem panaszkodtam. Találtam magamnak valamit, ami kielégít. Mark, te is Palesztinába mégy. Nagyon sok tiszt megy innen Palesztinába!

– Háború lesz, Kitty.

– Nem értem… Miért?

– Ó, ezért is, azért is. Világszerte rengetegen úgy döntöttek, hogy ezentúl ne szóljanak bele az életükbe. Századunkban kimennek a divatból a gyarmatok. Ezek a fiúk itt döglött lovon ülnek. Íme, az új birodalom katonája – mondta Mark, és elővett egy egydolláros bankót a zsebéből. – Milliószámra mennek ezek a zöld hasú katonák a világ minden részébe. A legnagyobb megszálló erő, amit valaha is láttál. Vértelen hódítás… de Palesztina… az egészen más. Kitty, van ebben valami szinte ijesztő. Néhányan megpróbálnak életre kelteni egy kétezer éve halott nemzetet. Ilyesmi még sohasem történt. És ráadásul azt hiszem, sikerülni is fog nekik. Azokról a zsidókról beszélek, akikhez nem fűlik a fogad…

– Egy szóval sem mondtam, hogy nem szeretem a zsidókat – méltatlankodott Kitty.

– Most nem vitatkozom veled. Hanem gondolkodj el erősen, szívem… hisz te voltál Cipruson. Láttál, hallottál valamit, ami, hogy úgy mondjam, szokatlan?

Kitty töprengve harapdálta az ajkát, aztán fölsóhajtott.

– Csak a menekülttáborok vannak. Úgy hallom, túlzsúfoltak, és nyomorúságosak a körülmények. Miért kérded?

– Nem tudom. Mondjuk, az ösztöneim azt súgják, hogy valami nagy dolog zajlik Cipruson.

– Miért nem mondod egyszerűen azt, hogy mindenben szenzációt szimatolsz?

– Többről van szó. Ismersz egy Fred Caldwell nevű őrnagyot? Sutherland tábornok segédtisztje.

– Unalmas fráter. A kormányzó estélyén találkoztam vele.

– Én meg a szállodai szobámban, még mielőtt odaértél volna. Mi lehet az oka, hogy már tíz perccel a megérkezésem után körülöttem ugrál egy tábornok segédtisztje egy látszólag jelentéktelen ügyben? Én mondom, Kitty, itt valami miatt nyugtalankodnak a britek! Nem tudom… nem tudom pontosan, mi lehet, de fogadni mernék, hogy valami köze van azokhoz a menekülttáborokhoz. Ide hallgass… a kedvemért elmennél néhány hétre dolgozni oda?

– Persze, Mark. Ha akarod.

– Á, egy fenét! – mondta Mark, és letette az italát. – Elvégre vakációzunk, vagy mi! Igazad van… mindenben valami szenzációt szimatolok. Hagyjuk, inkább táncoljunk!