Koreny Ildikó – Horváth István

LÚZERPARÁDÉ

ÉLETelb@szósdi mesterfokon

Írta: Koreny Ildikó és Horváth István

Szerkesztette: Koreny Ildikó

Első kiadás, 2020

© Minden jog fenntartva.

Felelős kiadó: Horváth István

luzerparade@gmail.com

A könyv és a könyvben szereplő illusztrációk – a szerzők írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosíthatók, vagy közölhetők, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást, a tanfolyamot, a hangoskönyvet, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

Borítóterv: Koreny Ildikó (fotó: Gajus)

Lektorálta: Vidó Kinga

Illusztrálta: Prázmári Erika (Art by Rika),

Koreny Ildikó (Changelife Art)

ISBN 978-615-6329-01-1

Tartalomjegyzék

Előszó

A megfelelési kényszerem evolúciója

(egy csipet love storyval fűszerezve)

A rosszfiúk mítosza

Párkapcsolati lúzerparádé

A szenvedély alkímiája

Emlékeztető oltás

Hol vannak az ígéretes férfiak?

A boldog házas

A buzivá lett

A munkabuzi

Amit a nők folyton elrontanak

Szükséglet kielégítés kontra művészi szexualitás

8 alapvető tévhiedelem, amitől szinte biztos, hogy zátonyra fut a párkapcsolatod

Tipikus női agymenések

Tipikus férfi meggyőződések

Utolsó felvonás, a hideg-meleg zuhany

Konklúzió

Elszalasztott lehetőségek

Életünk sorsfordító hibái

Bolyhos nyuszimamusz

A szerelmes férfi kórisméi

A legnemesebb vad

Titanic

Az unalmas nők zátonya

Érzelmi segédmunkások

Köd előttem, köd utánam

Ifjú titánok

Medvecsapda

Ugrálóvár - Midász király érintése

Amikor felülünk a víziók hullámvasútjára

Konklúzió, avagy nincs új a nap alatt…

Utószó helyett

Rólunk (a szerzőkről)

Koreny Ildikó

Horváth István

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Kedves Olvasóink!

Ezeket a lapokat maga az élet írta, mi csak gyanútlan résztvevőkként keveredtünk bele azokba az elfuserált jelentekbe, amelyeknek meglepő módon a főszereplőivé váltunk.

Az életelb@szósdi felvonásai egytől egyig megannyi tanulságos és nem ritkán röhejes eseményláncolata volt eddigi életünknek, amelyeket - utólag visszatekintve - nem annyira a csalódottság feldolgozása, inkább az egészséges önirónia gyakorlása miatt volt érdemes átértékelnünk.

Kígyókat melengettünk a keblünkön, hogy azután hitetlenkedve csodálkozhassunk: jó mélyen megmartak minket. Reménytelen szerelmek délibábjait kergettük, szirének hangjai után botorkáltunk sehová nem vezető utakon, mire rájöttünk: hát ezt alaposan elcsesztük már megint.

Akár női szemmel, akár férfi szemmel nézzük életünk szappanoperába illő képkockáit, a megélés meglepő módon nem sok tekintetben különbözik. Már önmagában ez hatalmas élmény volt, amikor egymás megírt történeteit kölcsönösen elolvastuk és értékeltük. Mi magunk is nagyot pilláztunk ezen! A végén mindketten hatalmasakat derültünk azokon a váratlannak hitt fordulatokon, amelyeket oktalan választásaink eredményeképpen leszüretelhettünk a saját ifjú éveinkben, miközben észrevétlenül átcsusszantunk az érett női és férfikorba.

Útközben megküzdöttünk egy sor gonosz sárkánnyal, akik rosszfiúk, bunkó csajok, szélhámosok, ámokfutók, dögunalmas lélekrombolók, Midász királyok képében támadtak ránk orvul. Számolatlanul elkótyavetyéltük fiatal éveinket, büszkén viselve a lúzer főszerepét. Unaloműző játéknak hittük akkor, ami vastagon a bőrünkre ment.

Mégis azt mondjuk, semmi sem történt velünk hiába, hiszen e csodás szereplők nélkül sohasem gazdagodtunk volna egy rakás pótolhatatlan megtapasztalással, amiből mára talán mégis sikerült némi tanulságot levonnunk.

Ha kíméletlen önvizsgálatot tartunk, bizony megállapíthatjuk: valójában szeretetkoldusokká vedlettünk abbéli erőlködéseinkben, hogy megfeleljünk válogatás nélkül szinte bárkinek, aki egy morzsa alamizsnát is ígért.

Jó gyerek üzemmódban sikerült évtizedeket elvegetálnunk, hogy aztán a végén rájöjjünk: mi vagyunk a főkolomposok, mert hagytuk, hogy azt csináljanak velünk mások, amit csak nem szégyelltek.

S ha másra nem is, arra nagyon jó volt ez a kis élet-leltár, hogy szembenézzünk a saját mumusainkkal és felépítsük azt a viszonylag stabil rendszert, amit úgy hívunk: önbecsülés. Rájöttünk, hogy szende szűzként soha nem fogjuk tudni átlépni a saját árnyékunkat, és megtanultuk a saját kárunkon, hogy a jogos önvédelem előbbre való a mindenáron való megfelelésnél.

Ettől persze nem leszünk hátralévő életünkben sem szentek, hiszen az ember a legtökéletlenebb jószág kerek e világon.

Ami viszont biztos: jól megnézzük ezután, hogy melyik szirén nyomába eredünk. Ha hamis a hang, bízvást hagyatkozhatunk a gyomortájékon jelentkező jelzésre, amit úgy hívunk: csalhatatlan megérzés.

Sok nevetést, hangos homlokra csapást és jó szórakozást kívánunk a Lúzerparádéhoz!                                                            A szerzők

1. RÉSZ

ÉLETelb@szósdi

női szemmel

A megfelelési kényszerem evolúciója

(egy csipet love storyval fűszerezve)

Sok év telt el, mire rájöttem, hogy a krónikus megfelelési kényszeremet hogyan uraljam.

Emlékszem, annak idején, még fiatal lány koromban folyton arra törekedtem, hogy kivétel nélkül mindenki szeretetét elnyerjem. Persze óriási csalódás volt, és talán mondanom sem kell, hogy nem ment.

Olyan családban nőttem fel, ahol a kivételesség, a rendkívüli teljesítmény természetes volt, és nem járt érte különösebb dicséret. Annál inkább rendkívülinek számított, ha mondjuk néhanapján rossz jegyet hoztunk haza az iskolából, vagy épp nem tettünk patikarendet a szobánkban. Na, az már szóra méltó eseménynek számított, hiszen az elvárt szinttől lefelé teljesíteni eget rengető mulasztás és főben járó vétség volt otthon. Legalábbis gyerekként így éltem meg.

Befelé forduló, zárkózott tini voltam, aki éjszakánként titkos életet élt: naplót írtam, a mindent elsöprő szerelemről álmodoztam, verseket fabrikáltam, rajzoltam.

Nappal pedig mindenkinek igyekeztem a kedvében járni, igyekeztem jól teljesíteni, nehogy megszóljanak.

Éreztem, hogy nincs rendben ez így, és sokszor tapasztaltam magamon depresszióra hajazó tüneteket. Volt, hogy hetekig sem volt kedvem felkelni, vagy éppen odaülni az asztalhoz a családdal, amikor eljött a közös étkezés ideje.

Az egész tinédzserkorom úgy telt, hogy képtelen voltam kapcsolatot létesíteni egy fiúval, és úgy éreztem, hogy senkinek sem kellek. Volt pár izgalmas randim, de néhány találkozás után elhalt a dolog. Nem értettem, miért, és magamban kerestem a hibát: biztosan nem vagyok elég jó, nem vagyok elég csinos; de a valódi okára nem tudtam rájönni.

Így hát éltem tovább az éjszakai kis titkos életemet, amikor végre magamra maradhattam minden fájdalmammal és alkotó gondolatommal. Ebben az időben több mint száz verset írtam (mondjuk, sosem számoltam meg, de később kijött egy egész kötet csak a legjobbakból).

Szöget ütött a fejembe a gondolat, hogy talán elsőként a külsőmmel kellene valamit kezdenem. Akkoriban kezdődött az „Átváltoztatjuk!” mizéria, lévén, hogy sok más önbizalom-hiányos nőtársam szenvedett a saját külsejétől. Végül beszereztem egy könyvet, ami azt tanította, hogy álmodd meg önmagad sovány verzióját. Azaz minden nőben ott van a szuper alakú, vékony énje, csak ki kell szabadítani a rárakódott hájrétegek alól. Rajtam kb. 15 kg felesleg volt abban az időben, az álombéli 58 kg-os súlyhoz képest, ami az akkori 172 centiméteres magasságomhoz számomra megfelelő vékonyságot jelentett volna.

15 éves voltam, amikor életem szerelme váratlanul és teljesen felkészületlenül betoppant hozzánk, a tesóm 18. szülinapi bulijára. Elsöprő érzés volt, bár ezt csak később ismertem fel. A legnagyobb bibi az volt, hogy a nagy Ő pontosan dupla annyi idős volt hozzám képest: én 15, ő pedig 30. Épp a férfiassága csúcsán lévő kor, legalábbis én így láttam őt, és egészen a húszas éveim elejéig ez így is maradt. Sosem történt köztünk semmi, leszámítva pár ártatlan kézfogást, ábrándos tekintetet és egyetlen közösen elköltött, meghitt vacsorát, ahonnan csalódottan távoztam, mert még csak meg sem csókolt.

Megfelelési kényszerem legfőképp abban a három évben csúcsosodott ki, amikor egészen 18 éves koromig, a nagybetűs Nagykorúságomig abba a hitbe ringattam magam, hogy felnövök hozzá. Ő pedig megvár.

Gőzerővel fogtam neki a teljes átalakításomnak, hogy azzá varázsoljam magam számára, aki szerintem neki ideális feleség és később anya lett volna.

Cindy Crawford legkeményebb edzésprogramját csináltam minden áldott nap, napi másfél órában. Az egész étrendemet megreformáltam. Közben pedig mindig úgy alakítottam a dolgokat, hogy kapcsolatban maradjunk, és emiatt elég jó barátok lettünk. Sokat és nagyon tartalmas dolgokról beszélgettünk, akár naphosszat is.

Három évig kitartott a lelkesedésem és a lendületem, de nem bírtam tovább. Egész egyszerűen besokalltam attól, hogy jó esetben félévente egyetlen nap erejéig találkozunk – jellemzően valami időszakos ifjúsági rendezvé-nyen -, ritkaságszámba ment az az év, amikor többször, ha felültem a buszra és több mint két órát utaztam, hogy lássam. Nagyon jó barátságba keveredtem a nagy Ő húgával, és egy idő után már nem kellett ürügyet találnom rá, hogy miért is utazom ilyen messzire.

Szóval, ahogy szépen, fokozatosan átalakultam kívül-belül, bizony egyre másra kezdtek rám felfigyelni a fiúk. Elértem, sőt több esetben alá is mentem a megálmodott 58 kilós álomsúlyomnak. A sok edzéstől kockás lett a hasam, izmos a hátam és a lábaim is elég nagy átalakuláson mentek keresztül.

Végre elértem a bűvös 18-at, és büszkén feszítettem egy újabb ifjúsági találkozón, ahol több mint fél év után újra találkoztunk. Csak egy hibát követtem el: elvittem az aktuális fiúmat is, akivel persze nem volt komolyabb kapcsolatom, hiszen mindvégig a nagy Ő-nek tartogattam magam. Megrázóan vicces így utólag, ha belegondolok.

Miben is reménykedtem? A nagy Ő hozzám hasonlóan egészen merev, konzervatív neveltetést kapott, emiatt a korkülönbség továbbra is leküzdhetetlen maradt. Akadt azonban egy óriási eltérés köztünk (generációs eltérésnek is mondhatnám): én világéletemben szerettem feszegetni a határaimat, míg ő testestül-lelkestül alávetette magát a számára megkérdőjelezhetetlen társadalmi elvárásoknak. Az előítéletektől való félelem miatt a liliomtiprás vétsége nála fel sem merülhetett. Végül 22 éves koromban kaptam meg a végleges választ, miután már nem bírtam tovább, és végre kitálaltam a barátnőmnek, reménybeli leendő sógornőmnek: Ő életem szerelme és ez nem fog megváltozni. A válasz a nagy Ő-től kisvártatva megérkezett, amit a saját húgán keresztül megüzent nekem: hozzá való jelöltje akadt és a korkülönbség miatt – bár nagyon bejöttem neki – sohasem mert volna kapcsolatot létesíteni velem. Kamaszkori szerelemnek tartotta az érzelmeimet, amiket nem érdemes komolyan venni. Az bántott csak, hogy én magasról tettem az előítéletekre, és sosem érdekelt a korkülönbség. Szóval ott és akkor meghalt bennem valami, ami már sosem éledt újjá. Még most is fáj, ahogy ezeket a sorokat írom, 43 éves fejjel. Nem a beteljesületlenség érzése, hanem az, hogy mindezt sosem beszéltük meg őszintén. Neki pedig fogalma sem lehetett arról, hány szinten küzdöttem át magam, hogy elég érett és értékes nő legyek, mire nőként felnövök hozzá, úgy, hogy minderre volt szűk három évem.

Egy valamiben viszont igazán jót tett ez a kis love story nekem: valóban felnőttem. Megtanultam önmagamért felelősséget vállalni és rájöttem, hogy kívül-belül azzá alakíthatom magam, amivé csak akarom. Rájöttem, hogy mit jelent a kitartás. Hosszú évek után, mire sikerült túllépnem a csalódásomon, végre megtanultam, hogy igenis szerethető vagyok. Én magam szerettem meg saját magam, mert egyszer az életben magam miatt is akartam bizonyítani.

Innentől kezdett átalakulni a megfelelési kényszerem. Felismertem, hogy a legnehezebb a magamnak való megfelelési kényszert leküzdeni, ami a gyerekkori maximalista elvárásokból fakadt.

Átmentem a csalódottság, majd a közöny minden fázisán. Átéltem a kirekesztettség összes állomását, mire megértettem: mindvégig magam ítéltem erre. Mert nem tartottam elég méltónak magam arra, hogy valaki igazán szeressen. És utólag bevallva: a lelkem mélyén nem tartottam elég jónak, elég érettnek magam a nagy Ő-höz, így szánalmasan mindvégig takargattam az érzéseimet, nehogy bárki is rájöjjön.

Irgalmatlanul fárasztó volt, elhiheted! Képzeld el, hogy ott ülsz kettesben szíved hercegével, beszélgetsz vele, és szinte beleveszel abba a sötét szempárba, miközben tudod, hogy nem érintheted meg, nem húzhatod magadhoz. Csak reménykedve várod, hogy majd kitalálja a gondolataidat, s egyszer csak ő teszi meg az első lépést. Te meg egész végig azon igyekszel és feszülten koncentrálsz, hogy ne remegjen nagyon a hangod, és ki ne öntsd az üdítőt, amikor a poharad felveszed az asztalról, annyira remeg a kezed. Basszus, volt, hogy ballal fogtam a jobb kezem, úgy ittam, amíg elment a mellékes dolgára.

No, de elég már a love storyból, inkább visszatérek arra, amiről valójában írni szeretnék.

Miután sikeresen életben maradtam a legmegrengetőbb csalódásom után, amit valaha átéltem, bosszúból gyorsan hozzámentem az első férfihoz, aki szembe jött velem és tényleg odáig volt értem. Bölcs döntés, ha-ha!

Mondanom sem kell, hogy korai válás lett a vége. Miután megtapasztaltam azt, milyen, amikor szeretnek, még az ifjúkor hevével, de annak minden bölcsességet nélkülöző ostobaságával együtt, hamar kiléptem ebből a házasságból, 21 évesen.

Mindez fájó, de szükséges tapasztalat volt ahhoz, hogy krónikus megfelelési kényszerrel küzdő énem elementáris erővel megsemmisüljön. Csak ezután lehetett a megholtak poraiból újjászületnem, és az amőbák fejlettségi szintjéről indulva egy kiforrott, sokkal stabilabb organizmust megalkotni: új önmagamat.

Annyi szent, hogy jó sokáig tartott.

Évtizedek távlatából már nagyon hálás vagyok, hogy nem lehettem anno az Övé. Az egész életem megrekedt volna egy stagnáló, unalmasan kiszámítható szinten, ami nem én volnék. Nem élnék most ott, ahová mindig is húzott a szívem: az óceánparton. Sosem tudtam volna meg, ami még csak a házasságom után következett, hogy milyen egy elsöprően szenvedélyes kapcsolat, ami persze szintúgy zátonyra futott, de általa megszületett bennem az ÖRÖK NŐ. Megélhettem a nőiességem minden fokát, minden mélységét és magasságát, ami által ma az vagyok, aki vagyok.

Megtanulhattam, hogy a hosszú távú párkapcsolat nem a szenvedélyre épül, hanem a közös célokra és az építő kommunikációra. Most már ebben élek, de azt is tudom: fejlődésemnek, együtt fejlődésünknek sosincs vége. És éppen ez az, ami egy kapcsolatot megunhatatlanná tesz.

Megtanultam, hogy a közöny, ami a feltétel nélküli megfelelési kényszer totális ellentéte, éppúgy rombol. Eljutsz odáig, hogy már a magad számára is senkivé válsz. Itt ér el a végzet, amikor belehaltál mindabba, amiben eddig hittél.

Ha valaki egy hatalmas csalódás után átesett a közöny megsemmisítő fázisán, már van mire építkezni.

Elsőként ott kezdtem, hogy meghatároztam, mi számomra az igazán fontos. Mi az, ami megüti az ingerküszöbömet és mi az, ami nem. Innentől indult be az okos szelektálás, amit az elmúlt évtizedben mesteri szintre fejlesztettem, azt hiszem. Persze mindig van hová fejlődni, és ez alapvetően jó is így.

Mire idáig eljutsz, már csak azok maradnak meg körülötted, akiknek valóban fontos vagy. Mert akik bebizonyították, hogy csak érdekből, a kölcsönös panaszkodás, a mocsárban fetrengés élvezetéért voltak veled, már rég elmaradtak. Azóta kerestek valaki mást, akik még vevők erre az alacsony rezonanciájú rezgésre.

Egy idő után már egy vállrándítással elintézel dolgokat. Olyanokat, amiken régen kiakadtál volna és üvöltve, hajad-ruhád tépázva vonultál volna végig az egész házadon, napokig is, mire lecsillapodsz. Nem éri meg.

Összegezve: jól körülhatárolt értékrendem lett ahhoz, hogy elsőre meglássam, kivel és mivel érdemes foglalkoznom. Hogy mit kell meghallanom és mi az, aminek a híre már el se jut hozzám. Most már csak ennek az értékrendnek kell megfelelnem.

Zéró hiábavaló erőlködés és maximális az élet megélése. Így lett a meddő szenvedésből az életem élmény, a megfelelési kényszerem pedig átalakult olyan jelzőrendszerré, ami elválasztja a búzát a pelyvától.

Ami a legfontosabb és emögött áll: a megingathatatlan önbecsülés, amely csak azoknál alakul ki, akik a fájó tapasztalataikba egy kicsit belehalnak, hogy utána főnixmadárként térjenek vissza az élők sorába.

Nem lesz sima ügy, annyit elárulhatok.

A rosszfiúk mítosza

Egészen a harmincas éveim közepéig kimondottan szép férfiakkal éltem együtt.

Miután leszámoltam a piedesztálra helyezett nagy Ő, az elérhetetlen szent férfi angyal mítoszával és az isteni agapéval, sikeresen megöltem a szerelembe vetett hitemet. Így már a sérthetetlenség pajzsa mögött, a hülyék magabiztosságával szállhattam ringbe a pártalálósdi nevű, vérre menő játékban.

Kizártnak tartottam, hogy valaha a szépség, az intellektus és szexuális kisugárzás azon kivételes elegyével találkozzam, amivel az elvesztett – és valójában soha el nem nyert - nagy Ő rendelkezett.