1

Már messziről ordított róluk, hogy mifélék, a két nagydarab férfi, kezükben a távirányítókkal. Minden porcikájukkal azt sugározták, hogy nem csupán képesek, de akarnak is ölni.

Az volt a feladatuk, hogy azonosítsák a fenyegetéseket, és maximális hatékonysággal elhárítsák azokat. Már számtalan alkalommal csináltak ilyet. Emberi életek kioltása volt a munkájuk. És egyben a legkedvesebb szórakozásuk.

A Savile Row egy szűk kis utca Londonban, benne néhány Nagy-Britannia legexkluzívabb szabóságai közül. A mindössze három-négy emelet magas, kőből épült házakat nagy zászlók díszítik. Ha valaki nem jártas a dologban, nem is sejtheti, hogy ez a parányi utcácska mekkora jelentőséggel bír a világ leggazdagabbjai számára.

A Savile Row járdáin nem sok turistát látni, inkább csak belvárosi népeket, bankárokat, tőzsdeügynököket. Valamennyien angol szabású öltönyben, melyeket viselőik éppen ebben az utcában vásároltak, vagy azt kívánták, bár itt vették volna.

A két üres tekintetű izomkolosszus most az utca két végén állt, ellentétes oldalon, mindkettő a maga Mavic 3 drónját irányítva, miközben a kezelőpanel képernyőjén figyelték, amit a drónok kamerái közvetítettek. A szerkezetek a házak homlokzatai mentén repültek, minden ablakon bekukkantottak, felemelkedtek, ellenőrizték a háztetőket. Hatékonyan, a legkisebb eltérést is azonnal jelezve.

Ezalatt két másik öltönyös grizzly medve az egyirányú utcácska két oldalán parkoló járműveket fésülte át, benéztek a kocsik ablakán, tükrök segítségével átvizsgálták az alvázakat, és Geiger–Müller-számlálóval ellenőrizték az esetleges radioaktivitást.

Amikor biztosak voltak benne, hogy semmilyen veszély nem fenyeget, jelet adtak Nestinek, a testőrség főnökének, két gyors nyomással az adóvevő gombján, melyek Nesti rádiójában brummogó hangként hallatszottak. És amikor mind a négyen készen voltak, a főnök intett a konvojnak.

Először egy helikopter rotorjának surrogása hallatszott, mely mélyre ereszkedett, és a megengedettnél jóval alacsonyabban lebegett. Majd két fekete BMW X7 M50i gurult be az utcába, mögöttük egy élénkvörös Rolls-Royce Cullinan, végül két újabb BMW X7-es. Valamennyi kocsi páncélozott volt, ellenállt bármilyen automata fegyver lövedékének és harminc kiló TNT-nek megfelelő robbanóanyag erejének.

Amennyire autók képesek bármit is sugározni, hát ez az elsötétített üvegű kocsikból álló karaván fenyegetést sugárzott azon bűnözői logika alapján, mely szerint minél nagyobb védelemre szorul valaki, annál veszélyesebb. Még a járdán igyekvő, egykedvű tőzsdeügynökök is megsejtették, hogy valami készül, és lopva odasandítottak a konvojra. Csak hogy azonnal el is fordítsák a szemüket. Egy ilyen ködszitálós októberi hétfőn már semmit nem akar az ember, csak valahogy kibírni karácsonyig, a világért sem akartak szemtanúi lenni valami olyasminek, ami a feje tetejére állíthatja az életüket.

A páncélozott gépkocsik a vörös téglás négyemeletes ház előtt álltak meg, melyben a Willis & Corrigan-féle szabóság székelt, királyi udvari szállítók, akik a birodalom hercegeit látták el ruhadarabokkal, zakótól kezdve méretre szabott alsónadrágokig. Hollywoodi filmcsillagok és olajsejkek álltak sorba, hogy a kuncsaftjaik lehessenek, és vadabbnál vadabb híresztelések keltek szárnyra, mi szerint válogatják ki az ügyfeleiket. De biztosat senki nem tudott.

A terepjárókból fekete öltönyös, napszemüveges, izmos fickók szálltak ki. Villámgyorsan elkerítették a járdákat a Willis & Corrigantól mindkét irányban száz-száz méterre. Ketten odaálltak az utolsó kocsi mögé, és fenyegetően meredtek az előrehaladásukban most akadályozott járművek vezetőire. Nem világos, vajon a napszemüvegen keresztül rájuk vetett fenyegető pillantások, vagy az izomkolosszusok kezéből előremeredő Heckler & Koch MP5-ösök hatására, de a gyorsan növekvő kocsisor első járműveiben senkinek nem jutott eszébe, hogy tiltakozzon a váratlan útakadály miatt. A sor végéről hamarosan dudálni kezdtek, de ez a két felfegyverzett hústornyot a legkevésbé sem zavarta.

Amint biztosították az utcát, Noszorog, a testőrség főnöke jelt adott Romanovics sofőrjének, aki megnyomta a mikrofon gombját, hogy Noszorog kommunikálhasson a Rolls-Royce hátsó ülésével.

– All clear – jelentette.

Alekszandr Alekszandrovics Romanovics kövér mancsával marokra fogta Anora, az egyik bordélyból kivásárolt vézna üzbég lány szőkített haját. A tizenhét éves lányt gúnyosan „pretty womannek” becézte, amikor rákényszerítette magát.

– Majd később befejezed – vetette oda neki, felrántotta az öléből Anora fejét, és durván odalökte a lányt a hátsó ülés sarkába. Aztán felhúzta a sliccét, miközben bosszankodva állapította meg, hogy egyre tovább tart, mire a lánynak sikerül kielégítenie. Lehet, hogy itt az ideje, hogy beszerezzen egy újat. Nem késhet el a szabótól csak azért, mert Anora már nem olyan ügyes, mint régen.

Ahogy meglátta a lány üres tekintetét, kinyitotta a kocsi padlóján lévő Louis Vuitton bőrtáskát, felmarkolt pár vastag köteg ötvenfontos bankjegyet, és a lány ölébe szórta, miközben megígérte neki, hogy később elmehet vásárolni, attól biztos jobban érzi majd magát.

Amint Alekszandr Romanovics kikászálódott a kocsiból, négy testőr azonnal szorosan mellé szegődött, mialatt a házak homlokzatait vizslatták, pedig a drónok még mindig repkedve ellenőrizték az ablakokat és a háztetőket. Romanovics megigazította farkasprém galléros kabátját.

A járdát elálló hústornyokat megpillantó járókelők azonnal sarkon fordultak, és inkább más úton mentek tovább. Itt, a Cityben mindenki tudta, hogy nem tanácsos felfegyverzett gorillákkal vitába keveredni. Ez már nem a királynő Angliája, ez már a gengszterek uralta London.

Ahogy Romanovics és a kísérete a Willis & Corrigan bejárata felé masírozott, az ajtónyílásban egyszer csak felbukkant egy kerekesszék. A székben egy nagyon öreg férfi ült ködös tekintettel, szája sarkából csorgott a nyál. Az ölében egy zacskó a szabóműhely logójával, a kerekesszéket pedig egy idős hölgy tolta, aki szemmel láthatólag meg volt győződve róla, hogy a férjének csak azért, mert egy kicsit szenilis, még nem kell feladnia igényes öltözködési szokásait. Az asszony is méretre szabott ruhadarabokat viselt, még ha rémesen kopottakat is. Látszott, hogy a ruha és a kabát is valamikor a legkiválóbb minőségű lehetett, még ha mostanra leginkább molyirtó és penész szagát árasztotta. Az idős hölgy küszködve próbálta eltaszigálni a kerekesszéket a járdára levezető két lépcsőfokig, de túl nehéz volt az összetöpörödött kis alaknak. Amikor aztán végre sikerült eljuttatnia a széket a lépcső széléig, az úgy megindult, hogy majdnem magával rántotta az asszonyt. De ő nem eresztette el a fogantyút.

A váratlan mozdulatra a testőrök odaléptek a gazdájuk elé, de ahogy meglátták, mi történik, megnyugodtak.

A legfiatalabb testőr, Shenok odamasírozott az idős házaspárhoz, és egymás után eléjük tartotta az arcszkennert. Semmi. Egyikük sem szerepel semmilyen nyilvántartásban.

– Mi a szart csinálsz? Azt hiszed, terroristák? – kérdezte Szobáka, és nem bírta ki, hogy fel ne röhögjön.

A többiek tartották magukat, de ahogy meghallották, hogy Romanovics is elneveti magát, egyből nekiálltak gúnyolni túlbuzgó, ifjú kollégájukat.

– Nohát, ez a terrorista még be is pisált – mondta Szobáka, és egy nedves foltra mutatott a szenilis idős férfi sliccénél.

– Hűha, lehet, hogy ez egy titkos fegyver? – kérdezte Josz vigyorogva.

Shenok visszament a többiekhez, akik megálltak úgy tízlépésnyire a szabóság bejáratától, hogy elengedjék maguk mellett az idős házaspárt.

– Mit tudom én – felelte duzzogva, és magában elátkozta a társait, akik szünet nélkül gúnyolták.

Vagy az volt a baj, hogy túl felületes, akkor azért ugatták le a fejét, vagy az, hogy túlbuzgó, akkor meg kiröhögték. Idióta barmok.

Most, hogy lejutottak a járdára, az idős hölgy kínlódva próbálta újra mozgásra bírni a kerekesszéket, és csigalassúsággal közelítettek a komor kinézetű férfiak csoportja felé.

– Állj! – rivallt rá Szobáka felemelt kézzel, amivel aztán intett az ellenkező irányba. – Félre! Kerüljön arrafelé!

De az asszony nem nézett rá, mintha nem is hallotta volna. Csak küszködött tovább a tolókocsival. Fél kezével a retiküljében kotorászva próbálta maga előtt tolni lélekben már egészen máshol járó férjét.

– Azt mondtam, állj! – kiáltott rá Szobáka megint, és a nőre emelte a gépfegyverét.

– Ne! Segítség! – sikoltott fel az asszony, és végre megállt.

Aztán az öt férfi lába elé dobta a retiküljét, és égnek emelte a kezét.

Szobáka elhűlve bámulta az öregasszonyt, aztán a kollégáira pillantott.

– Ez azt hiszi, hogy ki akarjuk rabolni!

Erre mind az öten röhögésben törtek ki.

Az asszony összekucorodott a kerekesszék mögött, és úgy tűnt, nem is hallja, mit mondanak. Segítségért kiabált. Teljes pánikban.

– Ostoba vén tehén – röhögött Szobáka a fejét csóválva.

Pontosan ekkorra telt el négy másodperc.

Ennyi időbe telt, hogy a retikülben lapuló orosz F–1-es kézigránát a biztosítószeg kihúzása után felrobbanjon.

Az F–1-es felrobbanásakor kétszáz méteres körben szór szét repeszeket, de a kerekesszék hátuljára eszkábált páncéllemez megvédte az idős asszonyt a záporozó éles srapnelektől, míg a székben ülő szenilis, idős, egykori ügynök testét szanaszét szaggatták a fémszilánkok.

Az egész társaságot több méterrel hátrébb sodorta a lökéshullám, de az idős asszony a tolószék mögött kucorogva feltette a lábát egy keresztrúdra, és egyszerűen hátragurult a székkel együtt. Egészen addig, míg a szék neki nem ütközött egy másik előkelő szabóság kerítésének, rajta az asszonnyal mint lökhárítóval.

A nő felkiáltott a fájdalomtól, de fürgén lábra állt. Gumikesztyűs kézzel kivett egy ősz parókát a zsebéből, és ledobta a földre a kerekesszék mellé. Közben gyors pillantást vetett az általa okozott pusztításra húsz méterrel odébb.

Teljes siker.

A döbbent testőrök, akik elesett társaik és meggyilkolt főnökük felé rohantak, ügyet sem vetettek rá. Nem kapcsolták össze a robbantást a zavarodott idős hölggyel.

Bent a páncélozott Rolls-Royce belsejében Anora alig hitt a szemének. Miután hosszú másodpercekig bámulta meredten Romanovics holttestét, összekulcsolta a kezét, és hálaimát rebegett a Jóistennek.

Aztán fogta a Louis Vuitton bőrtáskát, kiszállt a kocsiból, és útnak eredt.

Az utca másik oldalán egy idős, fehér hajú nő távolodott. A szíve nyugtalanítóan hevesen kalapált, és az ízületei figyelmeztették, hogy az iménti akciónak még meglesz a böjtje.

De ebben a pillanatban nem törődött vele.

Agneta Broman visszatért.

2

A kötél belevágott a csuklójába.

A fejét takaró csuklya alatt nem kapott levegőt.

A rekkenő hőségben végigcsorgott a hátán az izzadság.

Most, hogy nem látott, a többi érzéke kiélesedett.

Minden egyértelmű és világos lett.

Észlelte a férfiak lélegzetvételének halk neszét, elképzelte, hogy hallja a szívdobbanásukat is.

A csuklya, amit a fejére húztak, enyhén fűszeres illatot árasztott, de volt benne veríték- és füstszag is. És valami meghatározhatatlan dohszag.

Mindent elkövettek, hogy ne tudja kitalálni, melyik országba viszik, de ha a jelentések, melyeket még otthon olvasott, stimmeltek, nagyjából ki tudta találni, hova került. Egyébként meg semmi jelentősége.

Tökéletesen jelen volt.

Még soha nem érezte ennyire, hogy él.

Elevenebb és elszántabb volt, mint valaha.

Tüdeje oxigénért esdekelt, de még várhat.

Minden más is várhat. Minden érzékére és érzésére béklyót kellett vetnie.

Mikor is evett utoljára? Már nem is emlékezett. Bekapott egy kis fatutot, amikor megérkeztek, akármikor is volt az.

Teste már semmilyen követelést nem támasztott vele szemben, nem akart sem ételt, sem italt, sem alvást. Pisilnie sem kellett. Teste kikapcsolt.

Most másra összpontosított.

Felemelkedett a földről. Maga mögött hagyta a régi életét. Most legyőzhetetlen volt.

Gyufa sercegése egy skatulya érdes oldalán, majd halkan pöfékelve valaki cigarettára gyújt.

Aztán a kattintva felkapcsolt, majd felé irányított két reflektor zümmögése. Erős fényük még a vastag zsákvásznon keresztül is elvakította.

Valaki odalépett a háta mögé, kioldotta a kötelet, és levette a fejéről a csuklyát.

A nő arca elé emelte a kezét a vakító fényben, de nem követte el azt a hibát, hogy a szemét árnyékoló keze alól megpróbáljon kisandítani az előtte ülő férfiakra.

– Játssz! – mondta egy hang először arabul, majd megismételte tört angolsággal.

A nő körülnézett, és észrevette, hogy egy asztalkán, közvetlenül mellette egy hegedű fekszik.

Felállt, minden tagja fájdalmasan merev volt, miután hosszú órákat töltött a székhez kötözve. Kezébe vette a hegedűt, a vállához illesztette a hangszert, és a húrokra fektette a vonót.

Az egyszerű, rosszul hangolt hegedűből felhangzott az Erbarme dich Johann Sebastian Bachtól. Az a darab, amiről tudta, hogy azt játssza abban a filmben is, amit a férfi látott róla. Az általános iskolai ballagásról. Furcsa volt belegondolni, hogy a férfi itt, a Közel-Keleten látta azt a filmet, sok ezer kilométerre Svédországtól.

A nő nem tudta, hogy a férfi mennyire ért Bach zenéjéhez, mindenesetre igyekezett pontosan úgy játszani, mint kamaszkorában, a filmfelvételen. Ifjúi hévvel, mely vélt élettapasztalattal és bizonyos pubertáskori színpadiassággal többet gondol magáról, mint ami a valóság.

– Állj!

A nő abbahagyta a zenét.

– Anyajegy!

Kicsit ügyetlenkedett a ruhával, amibe felöltöztették, de végül sikerült előtárnia a bőrét a bal melle alatt, és megmutatni az ott található nagy, sötét anyajegyet.

– Oké.

A férfi valami jelet adhatott, mert most lekapcsolták a reflektorokat.

Aztán a távolodó léptek, ahogy a férfi kiment, a legközelebbi emberei kíséretében.

De legalább életben hagyták.

Tehát átment a teszten.

Elfogadták.

Most már minden csak idő kérdése.

Ezúttal sikerülni fog.

És ezúttal Sara megkapja a megérdemelt büntetését.

Lotta Broman puszta kézzel fogja megölni Sara Nowakot.

3

Annak ellenére, hogy a filmnek nem volt hangja, nyilvánvaló volt, hogy Jan Schildt, a volt külügyminiszter az életéért könyörög.

Szemében halálfélelemmel.

Kiabált és zokogott, és megpróbált kiszabadulni a testét az acélpriccshez rögzítő kötelek fogságából. Sírva könyörgött.

De August Sandin nem tágított.

Felemelt egy motoros láncfűrészt, egy közönséges Husqvarna 130-ast, egyetlen határozott mozdulattal berántotta, és a fűrész élét Schildt nyakához illesztette.

A vér szanaszét spriccelt mindkettejük öltönyére, és Schildt ordított. Látszott a száján. A halálfélelem és az elviselhetetlen fájdalom rettentő ordításával.

A láncfűrész beszorult, Sandin kénytelen volt kiszabadítani, és újrakezdeni az egészet elölről.

Schildt haldoklott. Pupillái eltűntek a szemhéja mögött, a szájából folyt a vér le az állán. A teste görcsösen rángatózott.

Sandin körbepillantott, nagyot sóhajtott, és folytatta.

Most teljes erejéből áldozata nyakára szorította a láncfűrészt, és végül sikerült elválasztani a fejet a törzstől.

Ekkor sírva fakadt.

A zokogástól rázkódva, tetőtől talpig véresen leeresztette a láncfűrészt a padlóra, és hátrafordult.

Kétségbeesetten nyöszörögve kezébe vett egy CZ Compact 75-öst. Önkéntelen mozdulattal megtörölte könnyes szemét, ezzel aztán vörös csíkokban az egész arcán szétkente a vért.

Ezután a jobb halántékához szorította a pisztolyt, és elsütötte.

Kizuhant a képből, a film véget ért.

Sara Nowak és Anna Torhall egyszerre fordultak oda Harald Moberg, a Norskog faipari cég vezérigazgatója felé, aki most Sara szobájában ült a solnai rendőrőrsön.

A férfi a dísztűzéses Brioni öltönyében, fényesre suvickolt, kézzel varrott Church’s cipőjében és vakítóan fehér Bauer ingjében, a hozzá passzoló, csillogó Bulgari mandzsettagombokkal rendesen kirítt a helyiség hétköznapi berendezési tárgyai közül. És elégedetlen pillantása szemernyi kétséget nem hagyott afelől, hogy mérhetetlenül bosszantja, hogy ebben a helyiségben kell tartózkodnia. Még akkor is, ha saját maga döntött úgy, hogy felkeresi a rendőrséget.

Bosszankodása nem csillapodott, amikor a lakcíme szerinti legközelebbi rendőrőrsre irányították, és ott is két közönséges bűnügyi nyomozóhoz. Nem mulasztotta el Anna és Sara tudomására hozni, hogy legalábbis az országos rendőrfőkapitánynak kellett volna őt személyesen fogadnia. Mégiscsak egy kiemelkedő pozícióban lévő emberről van szó, ugyebár.

Egyáltalán megbízhat ebben a két rendőrnőben? Eljut az agyukig, hogy mindent, amit Moberg mond, a legnagyobb diszkrécióval kell kezelniük? Sara egyre bizonygatta, hogy természetesen tökéletesen tisztában vannak vele, bár a legszívesebben megkérték volna a pasast, hogy … szóval, hogy húzzon el a pokolba.

De aztán megnézték a filmet.

Ekkor felébredt Sarában a nyomozó, és elcsitította a lázadó kamaszt.

– Kitől kapta a filmet? – kérdezte Sara áthajolva az őt az igazgatótól elválasztó asztalon.

– Fogalmam sincs. Schildt vagy Sandin értelemszerűen nem lehetett.

– Ismerte őket? Schildtet és Sandint?

– Személyesen nem. De természetesen mindkettőjükkel több alkalommal találkoztam. Ugyanazokban a körökben mozogtunk.

A körökben, amelyekhez való tartozásával Moberg hallhatólag rendkívül elégedett volt.

– És ők ketten milyen kapcsolatban voltak? – vágott közbe Anna. – Egy volt külügyminiszter és egy tőzsdei cég vezérigazgatója?

– Kapcsolatban? Amennyire tudom, semmilyenben – felelte Moberg, és lesöpört a válláról egy láthatatlan porszemet. – De ismerték egymást. Végül is ez egy kis ország.

– És maga a postaládájában találta ezt a filmet? Ezen a pendrive-on?

– Igen, az otthoni postaládámban, Nockebyben.

– Egy borítékban? – kérdezte Sara.

– Igen, rajta a felirat: You’re next.

4

A hülye barom. Az idegesítő szomszéd paródiája. Egy bosszantó, fárasztó, röhejes paródia.

Hans-Gunnar Scherman.

Egy nyugdíjas, akinek túl sok ráérő ideje van.

És nincs ki a négy kereke.

Örökké nyavalyog, panaszkodik, és megjegyzéseket tesz. Ácsorog, és mutogat a sárgás, göcsörtös ujjaival. Na és az az állandóan nedves ajka. Világosbarna vászonnadrág magasra húzva a hasán, övvel összefogva.

A rohadt életbe, mintha legalábbis ez is az ő telke lenne.

Végül elegük lett abból, hogy a megjegyzéseit hallgassák. De mióta Malin és Christian nem nyitottak ajtót, ha Scherman csengetett, rászokott, hogy a postaládájukba dobálja a leveleit.

„Hangosak a gyerekek!”

„21:00 óra után tilos a grillezés!”

„Az almafájuk átlóg a telkemre!”

Naná, hogy a gyerekek hangosak, az ember akkor grillez a saját kertjében, amikor akar, és az almafa idővel terebélyesedik. Mégis mit képzel tulajdonképpen ez az idióta vénember?

És most még egy lépéssel tovább ment, a szélvédőre erősített egy lapot az üzenettel:

„Nyírják le a sövényt!”

Malin közel járt hozzá, hogy fogja a lapot, átvigye az öreghez, és elmondja neki, hogy hova dugja fel a sövényét, de nem akart veszekedni. Ma volt a születésnapja. A születésnapján nem perlekedik az ember a kretén szomszédjával.

De az biztos, hogy ha elkezd panaszkodni, hogy áthullik a telkére a sok falevél, akkor felveszik a kesztyűt. Nem Malin a hibás, hogy ősszel ősz van.

Kitolatott smaragdzöld Porsche Macan Turbójával a Stjärnvägen 18. szám alatt álló nagy, halványsárga villa elől, és amíg a keskeny kis utcán gurult, visszafogta a sebességet, de a Lidingö hídon alaposan megnyomta a gázt. Néhány perc múlva meg is érkezett a Svéd Televízió stúdiójába a Gärdetre. Malin jelenleg a Yalla! Figyuzz! című műsor felelőse volt, amelyben könnyed hangvétellel, humorosan próbálták megszólítani a külvárosi fiatalokat, és rávenni őket, hogy beszélgessenek egymással ahelyett, hogy egyből a fegyverükhöz nyúlnak.

A föld alatti parkolóban hagyva a kocsit, Malin belépett a főbejáraton, elhaladt a kis kávézó előtt, és egyenesen a recepcióban ülő Micke felé irányozta lépteit. A látogatóknak a forgóajtókon kellett áthaladniuk, de az alkalmazottak használhatták a mellette levő átjárót, ha lehúzták a belépőkártyájukat.

– Jó reggelt, Micke!

Malin mindig gondosan ügyelt rá, hogy köszönjön a recepcióban üldögélő idős férfinak. Neki a tévé összes munkatársa egyformán fontos volt. És tudta, hogy Micke már akkor is a recepcióspultnál ült, és köszöntötte a látogatókat és az ott dolgozókat, amikor a tévé Drámastúdiója még a régi helyen volt, a lövészezred régi kaszárnyaépületében, ahol olyan sokórányi klasszikus tévéműsor készült.

– Ma van a születésnapja? – kérdezte Micke, miután integetve üdvözölte a nőt.

– Igen, honnan tudta?

Nahát, hogy vannak, akik számontartják, hogy mikor van a születésnapja! Malin egészen elérzékenyült.

– Érkezett egy küldeménye – újságolta Micke mosolyogva. – Valaki nagyon kedveli magát.

– Igen?

– Fent van a szerkesztőségben.

– Köszönöm. Szép napot!

Malin megfordult, és mialatt előkotorta a belépőkártyáját, vetett egy pillantást a belső fal melletti hatalmas üvegvitrinben sorakozó, közszemlére tett Kristallen-díjakra. Micke azt szokta mondani, hogy nagy szerencse, hogy a tévécsatornák kitaláltak maguknak egy díjat, a Kristallent, hogy évről évre emlékeztethessék magukat arra, milyen ügyesek. Mindig olyan volt, mintha viccelne, de Malin úgy vélte, a tévés produkcióknak adományozott, viszonylag új alapítású díj betölti a funkcióját. Végül is ki ne szeretné, ha elismernék a munkáját?

Lehúzta a kártyáját, és továbbment a lépcsőhöz. Felment egy emeletet, és befordult a gyalogoshídra, mely a hatalmas kék folyosó mentén futott végig, ahol a tévéstúdiók sorakoztak egymás mellett, rajta régi műsorkellékek és technikai berendezések, a legvégén a Bolibompa című gyerekműsor nagy, zöld sárkánya. Mennyi műsort forgattak itt az évek során, belegondolni is sok. Az, hogy a tévé történetének immár ő is része, mindig elégedettséggel töltötte el Malint.

A stúdiókhoz vezető folyosó magasságától mindig olyan érzése támadt, mintha templomban lenne. A hely méltóságteljes volt és ünnepélyes. Itt aztán gyalogolhatott egy darabig, mire elért a munkahelyére. A napi Canossa-járás, mondta mindig az apja a maga idejében, és Malin ugyan nem egészen volt tisztában vele, mire utal a kifejezés, de amikor ő is elkezdett itt dolgozni, mindenesetre használni kezdte. Amilyen az apja, olyan a lánya.

Amikor a Yalla! Figyuzz! szerkesztőségéül szolgáló nyitott irodához ért, belefutott G-pontba, a gyártásvezetőbe, a régi generáció utolsó képviselőjébe, aki még Malin legendás apjával, Stellannal is dolgozott együtt, és a nyugdíjazása után is a tévében töltötte az idejét. Annak, hogy ezt megtehette, alighanem az volt az oka, hogy a cég jelenlegi főnökei közül a legtöbbet még ő maga vette fel, amikor ifjú titánként jelentkeztek a tévébe dolgozni. G-pontot mindenki ismerte. Mindig jókedvű volt, mindenkivel vidáman tréfálkozott. Széles vigyor, apró, fémkeretes szemüveg, hátrafésült, de folyton a homlokába előre eső, ősz sörény. Harsonán játszott egy zenekarban, és Malinnak sokszor eszébe jutott, vajon hogy bírja ki, hogy nem tud beszélni, miközben a hangszeren játszik.

– Nehogy azt hidd, hogy tőlünk van – mondta G-pont, és a helyiség belseje felé biccentett.

Malin akkor látta meg.

Az egész szoba tele volt virággal.

Vázákba, kancsókba, kávéskannákba, söröskorsókba, kartondobozokba és kihúzott íróasztalfiókokba rendezett vörös rózsák mindenütt.

– Ezer szál – jelentette G-pont. – Megszámoltam.

– Ki küldte? – kérdezte Malin elkerekedett szemekkel.

– Lehet, hogy rajta van a mellékelt kártyán – mondta G-pont, és átnyújtott a nőnek egy aprócska borítékot, nem nagyobbat, mint egy névjegykártya.

Malin kinyitotta, és kivette belőle az aranyszínű kártyát, rajta az üzenet: „Szeretlek!”

Á, gondolta Malin mosolyogva. Christian. Tiszta dilis. De romantikus.

Felcsörgette a férjét, aki mindig felvette, ha ő hívta, még akkor is, ha éppen megbeszélése volt. Cserébe Malin megpróbálta csak olyankor hívni, amikor valami tényleg fontos volt.

– Köszönöm, drágám! – mondta, ahogy a férfi felvette a telefont. – Csodaszépek, de nem vagy komplett! Ezer szál!

– Mik csodaszépek? Ki hívja fel Ponsbachot?

A második kérdést nyilvánvalóan nem Malinnak szánta.

– Hát a rózsák. Az ezer szál rózsa, amit a munkahelyemre küldtél.

– Neeem, nem én voltam. Kaptál ezer szál rózsát?

– Igen, Nem te küldted? – ráncolta a homlokát Malin, mialatt a kezében forgatta a kísérőkártyát.

– Sorry, de nem. De jövőre kétezret kapsz tőlem. Åsa, írd fel, légy szíves, hogy jövőre küldjek kétezer szál vörös rózsát Malinnak a születésnapjára. Szuper. Vagy idén is inkább rózsát kértél volna?

– Nem, a Dior csizma gyönyörű.

– Oké, akkor később találkozunk, most kezdődik a húzás. Puszi! – búcsúzott el Christian.

– Puszi!

Malin letette a telefont.

– Szóval nem a férjed küldte? – kérdezte kíváncsian G-pont.

Malin elgondolkodva ingatta a fejét.

– Akkor esküszöm, ez a legmegszállottabb rajongó, akivel találkoztam, mióta konfirmáltam.

Megszállott rajongó.

Igen, az is egy lehetőség.

Malin végignézett a virágtengeren. Ezer szál vörös rózsa. Örülnie kéne. De inkább nyugtalanította a dolog.

Korábban is sokszor küldtek neki virágot a tévébe. Meg leveleket és képeslapokat. És fényképeket nemi szervekről. Vagy száz férfit és egyetlen egy nőit. Különösen abban az időben, amikor a műsorvezetője volt a nyári zenés műsornak, de az emberek azután sem felejtették el. Valószínűleg azért sem, mert ő volt a híres Stellan Broman lánya. De mit akartak tőle valójában ezek az emberek? Összebarátkozni vele? Feleségül venni? Lefeküdni vele? Vagy csak bezárni egy kalitkába, és néha megnézegetni?

És vajon mit akar ez az ember?

„Szeretlek!”

Dehogyis, gondolta Malin, nem szeretsz.

Mert ha szeretnél, nem rémítenél meg ennyire.

5

Sara a laptop képernyőjére szegezte a tekintetét, melyen épp most játszották le a Schildt és Sandin halálát bemutató filmet a kollégáiknak. Mondania kéne valamit, de aztán úgy döntött, inkább várhat.

Először muszáj összeszednie magát.

Első napja a munkában, és máris ez fogadja. Még több brutális erőszak. Egymást öldöklő férfiak.

A traumán túl, amit az okozott, hogy újra az életéért kellett harcolnia, még bűntudata is volt amiatt, hogy embert ölt. Egy adag félelem is volt benne, hogy mindez újra megtörténhet. Hogy az emberölés örökre megbélyegezte, tönkretette. Hogy soha többé nem tud önmaga lenni.

Élete megváltozott, minden álma szertefoszlott. Olyan érzése volt, mintha egy szakadék szélén állva meredne le a mélybe. Apósa árulása óta nehezen tudott megbízni az emberekben, az utóbbi hónapokban a családtagjain kívül alig beszélt mással. A pszichológus, aki kezelte, azt mondta, ezen még dolgoznia kell, de Sara néha azon töprengett, valóban megéri-e a fáradságot. Vajon ha újra sikerül közel kerülnie másokhoz, az jóváteheti mindazt, amin keresztülment? Időnként attól félt, hogy soha nem fog tudni senkit közel engedni magához, soha többé nem meri megkockáztatni, hogy kiszolgáltatja magát valakinek. Néha arra gondolt, hogy tulajdonképpen mindegy is.

Sara hivatalosan fizetés nélküli szabadságon volt, de valójában beteg volt. Poszttraumás stressz-szindrómája volt. Közben újra és újra kihallgatta a Säpo, a svéd állambiztonsági szolgálat, és a német titkosszolgálat, a Bundesnachrichtendienst, a BND. Az apósa, Eric halála Európa biztonsága szempontjából kiemelt jelentőséggel bír, magyarázták neki. Amivel egyúttal arra is utaltak finoman, hogy Sara és Martin életének az egyesült Európa szempontjából semmilyen jelentősége nincs.

Úgy érezte, már nem bír több kérdést elviselni, képtelen tovább analizálni mindazt, ami történt.

Betegszabadságra kellett volna mennie. Békén kellett volna hagyniuk őt.

Ahelyett, hogy ismételten kihallgatják.

Nem kellett volna alig néhány hónap elteltével máris visszatérnie a munkába.

Talán egyáltalán nem kellett volna visszatérnie.

De nem volt ereje tiltakozni, valahányszor behívták, engedelmesen beballagott, és válaszolt a kérdéseikre, és aláírta az összes titoktartási nyilatkozatot, amit elé raktak.

Most meg újra itt volt a solnai rendőrőrsön. Újra szolgálatban, mint a különösen súlyos bűncselekmények osztályának nyomozója.

Ahol mindent elkövetett, hogy jó képet vágjon a dologhoz.

A környezete tanúsított az irányában bizonyos együttérzést az apósa halála miatt, de egy após nem olyan közeli családtag, hogy a szánakozás az első kávészüneten túl is kitartson.

Ericet hivatalosan szívroham érte az otthonában, és fia, Martin nagyon a szívére vette az édesapja halálát. Olyannyira, hogy betegszabadságra kellett mennie. A valóságban azonban Martin súlyos depresszióba esett azután, hogy az apja kis híján kivégezte, ráadásul megpróbálta meggyilkolni Sarát, aki önvédelemből kénytelen volt lelőni az apósát. Aki belehalt a sérüléseibe. De Eric együttműködése a német titkosszolgálattal és a NATO titkos ellenállási mozgalmával, a Stay behinddal túlságosan fontos, és túlságosan titkos volt ahhoz, hogy bármi negatív dolog kiderülhessen róla.

És most tessék, mindennek a tetejébe itt ez a bestiális gyilkosság és az azt követő öngyilkosság.

– Azt a rohadt… – Ez volt minden, amit a máskor olyan elmésen tréfálkozó Peter ki tudott nyögni.

Állandó párja, Carro úgy festett, mint aki rosszul van, döbbenten bámult maga elé.

– De hisz ez Schildt. A külügyminiszter.

Szemmel láthatólag mindenkinek nehezére esett feldolgozni a látottakat. Azzal próbálták nyugtatgatni magukat, hogy azt találgatták, nem lehet-e az egész csak valamiféle hamisítvány. De, bár egyikük sem volt szakértő a témában, hamar belátták, hogy a film eredeti.

– Ki volt a másik? – kérdezte Leo.

A nagydarab rendőr nyugodt volt, mint mindig, de látszott, hogy még őt is megrázta a látvány.

– August Sandin – mondta Sara. – Valami cégvezető.

– Aki gyűlöli Schildtet.

– Gyűlölte – kockáztatott meg Peter mégiscsak egy viccesnek szánt beszólást.

– Miért nem jöttetek ezzel azonnal hozzám? – meresztette a nyomozást vezető Heidi Dybäck apró, rosszindulatú szemeit Sarára.

– Mert nem tudtuk, mi van a felvételen.

– Ez nem valami jó kezdet, Sara. Mínuszpont, rögtön az elején.

Anna és Carro is együttérző pillantást vetettek Sarára. Mindenki tudta, Heidi Hitler milyen.

Sarát a munkába való visszatérésekor kellemetlen meglepetésként érte lőtt sebbel lábadozó főnöke, Axel Bielke helyettese. Heidi Dybäcket gyakorlatilag az egész testület Heidi Hitlernek hívta a háta mögött az agresszivitása és a diktatórikus vezetési módszerei miatt. Mély növésű banya, szólt az általános ítélet. Arca gyűrött és pirospozsgás volt, de olyan módon, amiről Sara egyből arra tippelt, hogy a nő az a fajta alkoholista, aki makulátlanul elvégzi a munkáját, esténként viszont leissza magát a sárga földig. Az a fajta, aki hajnalban kel, és napközben buzgó munkával próbálja elfojtani magában a fájdalmas vágyakozást az esti öntudatlan részegség után. És minden, amit a többiek mondanak neki, csak akadályt képez az esti kómához vezető útján. Emiatt aztán állandóan dühös volt mindenre és mindenkire. A ruhaválasztása minden mögöttes gondolatot nélkülözött, ma sötétzöld Fjällräven túranadrágot viselt, a nadrág szárán zsebekkel, barna, fűzős bakancsot és egy körgalléros, csipkés, drapp kardigánt. Nem volt világos, mit akar kifejezni vele.

A kollégáit illető többi változás inkább külsőségeket érintett. Carro rövidre vágatta a haját, mialatt Sara betegszabadságon volt, és egy karikát rakatott az orrába. Az izmos Leo szakállat növesztett, és kalapot kezdett viselni. Az apró pork pie kalap elhagyatottan üldögélt a méretes koponyán. Csak Peter festett ugyanúgy, ahogy régen, kócosan, kapucnis pólóban, felső ajka mögé dugott rágódohánnyal.

– De ki készítette a felvételt? – kérdezte Carro, próbálva a beszélgetést visszaterelni a normális mederbe. – Vagyis hát végül is az az igazgató filmezhetett, de ki kapcsolta ki a kamerát és küldte el a felvételt?

A solnai rendőrőrs tárgyalótermében meglehetősen hűvös volt. Gyámoltalan októberi napsütés melegítette a szobát az ablakon keresztül, az egyik ablak résnyire nyitva állt, hogy beeresszenek egy kis friss levegőt.

Mialatt a terem újra némaságba burkolózott, Sara azon tűnődött, vajon milyennek látják őt a többiek. A kolléga, akivel mindig baj van? Anna valamit tudott arról, hogy mi történt. Tudta, hogy Sara élete veszélyben forgott, de ennél többet ő sem sejtett. És egyik kollégája sem tudott semmit Abu Raszilról, a terroristáról vagy Faustról.

Vagy Geigerről. Sara gyerekkori bálványáról, Lotta Bromanról, aki egy hajszálnyira volt attól, hogy elkövesse Európa történetének legvéresebb terrorcselekményét.

Most már mindennek vége volt, de Sara azon töprengett, vajon rá meddig lesznek még hatással a történtek. Az a sok halál, erőszak, és nem utolsósorban mindazok, akik becsapták és elárulták. Valószínűleg örökre, és arra gondolt, hogy tulajdonképpen el tudná viselni, ha nem érezné magát ilyen rosszul egész hátralevő életében.

Továbbra is lenövesztette természetes vörös haját, úgyhogy most a feje félig hamvasszőke, félig lángoló vörös színű volt. Mint egy hőmérő. Minél több dráma van az életében, annál vörösebb a haja.

Arcán a hegek még megvoltak, de azokat sminkkel el tudta fedni. Maga sem tudta, hogy akar-e további műtéteket, vagy sem. Lehet, hogy inkább megtartja a sebhelyeit, hadd lássa a világ, min ment keresztül. Túlságosan sok nő rejtegeti a sebeit a világ elől. A fizikai és a lelki sebeket egyaránt.

– Hol van, aki idehozta a filmet? Odakint vár?

Heidi apró malacszemeivel olyan szúrósan meredt Sarára, mintha fel akarná nyársalni tekintetével.

– Dehogyis – felelte Anna, és Harald Moberg fontoskodó hanghordozását utánozva folytatta: – Nekem egy céget kell irányítanom. Negyvenezer ember munkája függ tőlem.

– Szóval egyszerűen lelépett? – kérdezte Carro meglepetten.

– Meghagyta a titkárnője telefonszámát – mondta Sara egy névjegykártyát tartva.

– Vagy a titkárnője asszisztensének a számát – szúrta közbe Anna.

– Jól van, jól van, nem érdekes – mondta Heidi karjait széttárva. – Egy gyilkosság és egy öngyilkosság, sokkal több már nem történhet. Csak arra ügyeljetek, hogy nehogy az újságok megtudják. Nem akarunk botrányt. Halljátok? Ez most Top Level Security.

Mindenki bólintott. Senkinek nem volt ereje kommentárt fűzni a Heidi által előszeretettel használt, amerikai filmekből vett, bombasztikus kifejezéshez.

– Az a kérdés – mondta Sara, hogy ne kelljen végre a kis helyi Führerükkel foglalkoznia –, vajon ki készítette a felvételt, és ki küldte el, aki valószínűleg ugyanaz a személy.

– És miért pont Moberg kapta a filmet – tette hozzá Anna.

– Meg kell keresnünk a kapcsolatot a két halott között.

– Nagyszerű ötlet – mondta Anna ironikusan. – Hogy ez senkinek nem jutott eszébe!

– Féltékenység? Üzleti ügyek? – folytatta a hangosan gondolkodást Sara nem is törődve a szurkálódással. – Voltak Sandinnak mentális problémái? Történt valami mostanában, ami elvezethetett idáig? Mivel foglalkozik most Schildt, mármint mivel foglalkozott? Már jó régen volt, hogy miniszter volt.

– De senkinek nem beszélhettek a filmről – mondta Heidi. – Vagy arról, hogy meghaltak. Teljes titoktartás.

– Akkor hogy fogunk tudni nyomozni? – kérdezte Sara homlokát ráncolva. – Ha senkinek nem mondhatjuk el, hogy meghaltak.

– Úgy érted, nem bírtok titkot tartani? Mi van, fogyatékosok vagytok?

Pár pillanatra dermedt csend támadt, majd Peter a torkát köszörülve tudálékoskodni kezdett:

– Azt nem úgy mondják, hogy fogyatékos, hanem úgy, hogy mentálisan kihívásokkal küzdő.

– Idióta!

– Nem idióta, hanem audis.

Carro elmosolyodott, inkább csak, hogy kedves legyen Peterrel.

– Oké – mondta Sara, újból magához ragadva a parancsnokságot. – A filmen szereplő két férfi egyike sem szerepel rendőrségi nyilvántartásban, szóval errefelé nem igazán indulhatunk.

– Részesítsük Moberget rendőri védelemben? – kérdezte Anna Heidire nézve.

– Azt meg minek? – nézett rá Heidi szinte felháborodottan.

– Neki küldték a filmet. Meg a lapot a „You’re next” üzenettel. Ez nem valamiféle fenyegetés?

– Ki fenyegetné? Hisz a gyilkos halott.

– De akkor ki juttatta el hozzá a filmet?

– Ne bonyolíts feleslegesen egy már megoldott ügyet – hangzott a főnök ítélete. – Inkább értesítsétek az áldozatok családjait!

Carrónak és Peternek jutott a Schildt család, Anna és Sara bevállalta Sandinékat. Amikor Heidi már hallótávolságon kívül volt, Sara emlékeztette a többieket, a feladatukhoz a hozzátartozók értesítésén kívül hozzátartozik, hogy megpróbáljanak minél többet megtudni az áldozatokról. Van esetleg olyan hozzátartozó, aki tud olyasmiről, ami magyarázatot adhat a történtekre? Milyen kapcsolatban állt a magánéletében Schildt és Sandin?

Anna ült a volánnál. Mindig vitatkozni szoktak, hogy melyikük vezessen, mert mindketten dögunalmasnak tartották az anyósülésen üldögélést, de Sara ezúttal nem is gondolt rá. És mindig, amikor Anna vezetett, most is berakta Michelle Shocked „Captain Swing” című albumát.

Sara az ablakon kibámulva nézte a Sundbybärgsvägen mentén álló fák élénksárga lombját, és hagyta, hogy elragadják a gondolatai. Lehet, hogy az újra kinövő vörös haja nem is a fiatalos energiák visszatérését jelzi, hanem olyan, akár a teste őszi lombozata. Lehet, hogy nemsokára vége az életciklusának? Tizenéves korában bármennyit is foglalkozik az ember gondolatban a halállal, nem értheti meg, mit is jelent. Mostanában viszont Sara egész testében érezte a küszöbönálló megsemmisülést, szervezete egész sor különböző bajjal küszködött az átélt viszontagságok következményeként. Több ujja is teljesen érzéketlen volt, és legtöbbször kénytelen volt az oldalán aludni, különben begörcsölt a háta. Ahogy a halál körül keringtek a gondolatai, kétségbeesett, amikor eszébe jutott, hogy lánya, Ebba és fia, Olle hogyan boldogulnak majd az életben. Mindkét gyerek nehéz időszakon ment keresztül egy depressziós apával, egy betegeskedő anyával és egy nagypapával, aki hirtelen meghalt. És bár Ebba már elköltözött otthonról, attól még az ő sorsa is Sara felelőssége maradt, és ez mindig így lesz.

Sara oldalra sandított a vezetőülésre, annak legalább örült, hogy sikerült megbocsátania a barátnőjének, hogy a főnökük, Bielke megbízásából kémkedett utána. Megértette, hogy Anna azért tette ezt, mert törődik vele, és fontos neki. És ha Anna nem egyezett volna bele ebbe, Bielke nem vette volna át Sarát a solnai rendőrőrsre. És akkor vajon hova került volna? A szexuális bűnöző Stellan Broman meggyilkolásával kapcsolatos nyomozás során tanúsított fegyelemsértése miatt Sara egyetlen körzet személyzeti osztályán sem örvendett nagy népszerűségnek.

Aztán, hogy Bielkének voltak bizonyos hátsó gondolatai is, amikor megkérte Annát, tartsa szemmel Sarát, az már más dolognak számított. Azokból a hátsó gondolatokból később valóság lett. Egyetlen együtt töltött éjszaka. A férfi egyszerűen jókor volt jó helyen. Sara egy percig nem bánta meg a dolgot, de nem szándékozott megismételni sem.

Annak ellenére, hogy az imént látott felvétel az egyik legszörnyűbb dolog volt, amit életében látott, rájött, hogy az eset valahogy mégsem képes magával ragadni. Sem a brutalitása, sem az egészet körüllengő titokzatosság nem indította be. Csak arra tudott gondolni, ami Martin szüleinek pincéjében történt. Hogy az apósa előkészítette a saját fia felakasztását, hogy Sarát becsalogassa olyan csapdába, ahol hosszú fájdalmas halál jutott volna neki osztályrészül.

A saját apósa. Eric Titus, a szörnyeteg. Hogyan lehetséges ennyire semmit nem tudni egy emberről, akit harminc éve ismerünk? Ennyire rossz emberismerő lenne? Vajon azok közül, akikkel nap mint nap találkozik, hány embernek vannak hasonló titkaik? Eric biztosan különleges volt. Ha nem, abba még belegondolni is borzasztó. Hogy létezhetnek még hasonló szörnyetegek, akiknek nem csupán ő, de Ebba és Olle is az útjába kerülhetnek.

Anna mobilja megcsörrent, felvette. Máskor Sara pofákat vágott volna, mert tilos mobilozni vezetés közben, de most nem volt ereje ezzel foglalkozni.

– Szia, édes! – szólt bele Anna a telefonba. – Melózom… Sarával. A kocsiban vagyok.

Anna hallgatott, némán bólogatott, majd bekapcsolta a hangosítást, hogy Sara is hallja a beszélgetést.

– Mondd, hogy szia! – mondta Sarának.

– Szia, Lina!

Lina volt Anna nagy szerelme, de Sara számára Lina csupán egy újabb emlékeztető volt mindarra, ami történt, mert Anna és Lina Martin cégének húszéves jubileumi buliján jöttek össze. Annak a Martinnak a buliján, aki szó nélkül végignézte, ahogy egy nőt meggyilkolnak egy bestiális peepshow során a rapper Uncle Scam utasítására. Annak a Martinnak, akivel ugyan még mindig házastársak, de akivel már nem aludtak egy ágyban, és akit már nem szeretett. A férfi mostanában csupán árnyéka volt régi önmagának, papírmasé apafigura. Vajon a gyerekek kedvéért házasok még mindig, vagy Sarában igazából még mindig pislákol a remény, hogy a történtek ellenére lehetséges a békülés?

– Helló, minden oké? – mondta Lina, megszakítva a gondolatait.

– Persze, minden oké.

Újabb semmitmondó, üres frázis.

– Hol vagytok?

– Úton az Östermalm felé. Miért? – kérdezett vissza Anna.

– Csak mert arra gondoltam, hogy ha a Söder felé járnátok, együtt ebédelhetnénk.

– Az jó lett volna. De majd máskor.

Anna és Lina, belecuppantva a telefonba, letették. Sara belekezdett a szokásos mantrájába, hogy Annának már végre meg kéne állapodnia Lina mellett, de a barátnője a dolog ellen érvelt. Sara rámutatott, hogy Anna nagyon szerelmes, és Anna azt felelte, hogy pontosan ez a baj. Lina „túl helyes, túl jó” neki.

– Tulajdonképpen ezt meg is mondta – nevetett fel Anna. – Hogy ha a Tinderen látott volna, nem húzott volna jobbra.

– De szemét!

– Dehogyis, épp ellenkezőleg. Ez azt jelenti, hogy az igazi Anna jobb, hisz most végül is együtt vagyunk. Ebből látszik, hogy ezek a Tinder-profilok totál elmebetegek. Mindenki hazudik, és olyan képeket tesz fel, ahol sokkal jobban néz ki, mint a valóságban.

– De minek van Tindered, ha most együtt vagy vele?

– Már nincs. Töröltem a profilomat. De előbb meg akarta nézni.

– Mi van, ellenőrizget? – mondta Sara mosolyogva. – Most te vagy a rendőr, vagy ő? Az sms-eidet is elolvassa?

Erről eszébe jutott, hogy meg kéne nézni az üzeneteit. Az Abu Raszillal történtek után hatalmas ellenérzés volt benne a telefonjával szemben, de emlékezett, hogy az, hogy nem vette fel a telefont, amikor Jürgen Stiller, a lelkész hívta, a férfi és a felesége életébe került. Ezért aztán állandóan emlékeztette magát, hogy ellenőrizze a hívásait és az üzeneteit, hiába esik nehezére. Úgy érezte, csak rossz hírek, vagy valakinek a halálhíre jelenik meg a képernyőn.

Ezúttal szerencsére nem ez volt a helyzet. Csak egy nem fogadott hívás Malin Bromantól. Mit akarhatott? Üzenetet nem hagyott, biztos nem olyan fontos.

Anna és Sara a Lärkstan nevű városrészben fekvő hatalmas lakáshoz mentek, ahol August Sandin lakott, itt találkoztak a feleségével, Valeriával. A nő karcsú volt, tökéletes sminket viselt és kissé szétszórtnak tűnt. A lakásban is magas sarkúban tipegett, és valamilyen nehezen meghatározható akcentussal törte a svéd nyelvet.

Elővezették a halálhírt, és bármilyen reakciót is vártak, biztosan nem azt, ami következett: a halott felesége elővett egy nagy, narancssárga Hermès határidőnaplót krokodilbőrnek tűnő borítóval, melybe egy Mont Blanc töltőtoll segítségével bejegyezte a mai napra, hogy „August meghalt”.

A nő nehezen tudta elképzelni, hogy August öngyilkos lett volna, de ha a rendőrség ezt mondja, biztosan úgy van. Mindenesetre nem jutott eszébe semmi, ami öngyilkosságra sarkallhatta volna a férjét.

– Ismerte a férje Jan Schildtet? – érdeklődött Anna. – A volt külügyminisztert.

– Nem tudom.

– Volt oka rá, hogy ne kedvelje?

– Fogalmam sincs.

Valeria Sandin közömbös arckifejezéssel meredt rájuk. Homloka tökéletesen simán fénylett a botoxtól.

– Mikor látta utoljára a férjét?

– Talán pár nappal ezelőtt.

Sandin felesége visszalapozott a krokodilbőr határidőnaplóban, majd hosszú, vérvörös körmével rábökött egy bejegyzésre.

– Tessék! Ez az. Múlt pénteken. Mielőtt munkába ment.

– Egész hétvégén nem találkoztak? – unszolta a nőt Sara.

– Nem. Várjunk csak!

A tökéletes mutatóujj lapozott egyet a rég elhalálozott élőlény bőrébe kötött naptárban.

– Konferenciára utazott.

– Milyen konferenciára?

– A munkájával kapcsolatban. Bár mindig ezt mondta, amikor Alexanderhez ment.

– Ki az az Alexander? – kérdezte Sara, és agyában végigpörgette az általa ismert Alexander nevű személyeket, a hadvezér Nagy Sándoron kezdve. Néha maga is meglepődött, miféle asszociációkra ragadtatja magát az agya.

– A barátja. Ha értik, mire gondolok.

– Fiú barátja? Szeretője?

Valeria Sandin kezével ide-oda legyezve töprengett, jelezvén, hogy a dolog nehezen definiálható.

– Toy boy – bökte ki végül.

Anna nagyot sóhajtott, majd kiengedte a levegőt, mielőtt válaszolt:

– Tudjuk, hogy ez most hatalmas trauma önnek. Ha szeretne beszélni valakivel, vannak pszichológusaink, akiknek meg tudjuk adni a számát. De sajnos ennek ellenére meg kell kérnünk, hogy egyelőre ne mondja el senkinek, hogy August meghalt. A nyomozás sikere érdekében egy kis időre van szükségünk, hogy megvizsgálhassuk, mi történhetett, mielőtt a dolog kiszivárog a sajtóhoz.

Valeria magadóan felvonta és leejtette keskeny vállait.

– Oké. Ha segítenek nekem valamiben.

– Persze, természetesen – felelte Anna óvatosan.

– Jöjjenek velem!

Követték a nőt egy hosszú folyosón át a lakás belső részébe. Valeria benyitott egy szobába, ahol két munkás várakozott vízmértékkel, kalapáccsal és szögekkel. Az egyik a kezében tartott egy rikító pasztellszínekben pompázó festményt, rajta madártollakból, szemekből és felhőkből álló absztrakt motívum.

– Hova akasszák fel a képet? Én nem tudom eldönteni, és ezek nem beszélnek svédül.

Még mielőtt Sara megjegyzést tehetett volna a bizarr jelenetre, megszólalt a mobilja. Szabadulást remélve a festményes kutyaszorítóból, rögtön felvette, mire felzaklatott anyósa kiabált a fülébe:

– Már megint itt voltak! Rossz helyen van a só!

Aztán kétségbeesett zokogás hallatszott, Marie Titus úgy sírt, mint egy kisgyerek, akinek elveszett a mackója.

– Meg fognak ölni – zokogta. – Sara, meg kell őket állítanod!

6

Sara megtorpant, és a bejárati ajtóra meredt, mielőtt bement a lakásba.

Titus – hirdette a csillogó-villogó réztábla.

Neki is lehetett volna ez a neve.

Sara Titus.

Ha felvette volna a férje vezetéknevét.

Vajon milyen hatással lett volna rá? Másmilyen ember lenne? Vagy a vezetéknév csak egy külsőség?

Mit is jelent voltaképpen a Titus név? Egy gonosz ember családját. Áldozatok és tettesek örökségét. Sara egyik sem hajlandó lenni. Sem áldozat, sem bántalmazó. Nem akarta engedni, hogy megkeményítse az átélt szörnyűség és a borzalom, amit meg kellett tennie. Soha el nem múló testi és lelki sebeket kapott, soha többé nem lesz a régi Sara. De a gyerekei iránti felelőssége miatt muszáj nem csupán túlélnie, hanem meg is védelmezni őket a saját traumáiktól. Megpróbálni nem továbbadni a dühét a következő generációnak, ahogy Eric.

Újra odapillantott a névtáblára.

Fényes rézlap régies betűtípussal. Gondosan kiválasztva. A ház homlokzata és a névtábla alkotta a külvilág felé mutatott álarcot. Arról árulkodtak, hogy az ott lakók milyen képet akarnak mutatni magukról. A rendelkezésre álló anyagi források függvényében. Nem mindenki engedhette meg magának, hogy olyan képet mutasson magáról, amilyet szeretett volna.

Ami Eric Titust illeti, azon a névtáblán az is állhatott volna, hogy Faust vagy hogy Otto Rau, mert ezek mögött a nevek mögött is Eric rejtőzött. Sőt, ezek a személyiségek talán közelebb voltak Eric valódi énjéhez. Itt is, mint minden tehetős környéken, mindenki mindent a szőnyeg alá sepert, de Eric sokkal, de sokkal rosszabb dolgokat rejtegetett, mint bármelyik szomszédja. A gonoszsága még Stellan Bromanét is felülmúlta.

Sarát meglepte, hogy Martin megtartotta az apja vezetéknevét azok után, hogy az annyit kínozta a fiát gyerekkorában. Talán nem merte lecserélni, Eric biztosan nem egyezett volna bele. Az is lehet, hogy Martinnak azért volt szüksége a Titus név nyújtotta szilárd, megbízható benyomásra, mert a bensőjében káosz uralkodott.

És most az anyósa álarca is lehullott.

A huszonöt esztendő alatt, mióta Sara ismeri az anyósát, Marie még soha nem mutatott mást, mint széles, elégedett mosolyt. Legfeljebb egy-egy aggodalmas ránc jelent meg a két szemöldöke között, ha egy Schuterman szoknya nem hozta az elvárt minőséget. Sara rájött, hogy tulajdonképpen örül neki, hogy Marie végül leszállt a magas lóról, még ha közben természetesen remélte is, hogy semmi komoly nem történt.

De az biztos, hogy ha nem ígérte volna meg Tom Burénnek, Eric utódjának a cégnél, hogy szerez egy meghatalmazást Marie-tól és Martintól, akkor soha nem jutott volna eszébe újra ellátogatni Eric házába. Tom már több hete várt a papírokra, és valahányszor felhívta Sarát, egyre kétségbeesettebb volt, ahogy baráti hangon emlékeztette a nőt, hogy most már tényleg szüksége van a két meghatalmazásra, hogy tovább tudja vinni a cég ügyeit. Most legalább ezt is elintézheti. De legszívesebben soha többet nem jött volna ide.

Mielőtt belépett az ajtón, körülnézett. Talán, hogy lássa, van-e a közelben segítség, vagy hogy észrevegye az esetleg közeledő veszélyt.

Az égboltot fedő, szomorkás, szürke fellegek hirtelen fenyegetőnek látszottak. Még itt sem mentesült az ember az évszakok zsarnoksága alól.

Még a brommai Grönviksvägen 189. szám alatt sem.

Pedig svéd lakcím ennél előkelőbb aligha lehet.

Valamikor ebben az utcában laktak Bromanék, és így Sara is. Ami Sara kamaszkorában nagy szó volt. Az egész suli leghelyesebb fiújával egy utcában. Hány és hány alkalommal biciklizett el a házuk előtt, hátha megpillantja Martint.

De ez akkor volt. Amikor utoljára belépett ebbe a házba, vészesen közel került hozzá, hogy meggyilkolják.

Most itt az idő, hogy újra átvegye az irányítást az élete felett. Amikor nincs otthon az ördög, a pokol sem más, mint egy igen meleg hely.

A pincére azért nem akart gondolni. Az egyelőre még túl sok lett volna. Hogy Martin hogy képes itt lakni, azt fel sem tudta fogni. Talán ezzel akarta megmutatni, mire kényszeríti Sara azzal, hogy nem engedi otthon lakni. Így kénytelen visszatérni a gyerekkori megaláztatásainak helyszínére. Sarának köszönhetően.

De Sara képtelen volt együtt élni vele, azok után, ami Uncle Scammel történt.

A pincében lejátszódott jelenetek újra felbukkantak az elméjében, hiába próbálta minden erejével kizárni őket. A lassan elősettenkedő fejfájás hirtelen a halántékában kalapált, rosszul volt. Nagyot nyelt, miközben újra az a kétségbeesett küzdelem játszódott le előtte. Érezte a kiszolgáltatottságot, látta teljesen megsemmisült férjét, rátört a pánik, hogy nem csupán a saját életéért, de Martinéért is küzdenie kell. És hogy Ebba és Olle ne veszítsék el a szüleiket. Hogy még találkozhassanak. Újra érezte a döbbenetet, hogy az apósa maga az a gonosz erő, amelyet eddig üldözött. Hogy valaki a közelében, a saját családjában meg akarja ölni. És hogy oly közel járt hozzá, hogy sikerüljön. Hogy a férfi most minden romboló erejét ellene fordítja. És hogy végül kénytelen volt megölni.

Aztán meg ahogy gondolkodás nélkül felhívta Thörnellt a rendőrkollégái helyett. Ösztönösen. Hiába volt teljesen összezavarodva, érezte, hogy erős érdekek akarják kontrollálni Eric Titus halálhírét. Valahol legbelül talán azt is tudta, hogy Thörnell felhívása az ő legjobb esélye is arra, hogy anélkül jöhessen ki az egészből, hogy a gyerekeinek meg kellene tudniuk, hogy ő ölte meg a nagyapjukat.

És úgy is lett, mindent eltussoltak. A halál oka hivatalosan szívroham lett. Marie gondoskodott az unokákról, mialatt Martint kórházba vitték, onnan a pszichiátriára, később pedig egy poszttraumatikus stressz-szindrómával küzdő betegek számára fenntartott rehabilitációs központba. Sarát hetekig vallatták arról, hogy mit tud, és hogy mi történt. Az volt az érzése, hogy valójában azt akarták megtudni, bízhatnak-e benne.

– Miért csinálják ezt?

Marie lefogyott. És sápadtabb lett. A korábban mindig oly tökéletes napbarnította arcszínt nyilvánvalóan sem ideje, sem energiája nem volt fenntartani. És elfelejtette kisminkelni magát. Hogy a lepukkant állapota a férje halálának vagy a most őt érő vélt támadásnak volt-e betudható, nehéz volt megállapítani.

– Mit miért csinálnak? – kérdezte Sara. – És kicsodák?

– Nem tudom. És nem tudom, miért. Elmozdítanak a helyükről dolgokat.

Az anyósa tágra nyílt szemekkel, rettegő tekintettel meredt rá.

A Titus család otthonában mindennek megvolt a maga pontos helye, ezt Sara is tudta. Mindig is kissé kényelmetlenül érezte magát emiatt náluk. Félt, hogy lever valamit, összegyűri a szőnyeget, megtöri a rendet. Ha van valami, ami az őrületbe tudja kergetni a pedáns embereket, hát azok az apró változások a szép rendben tartott otthonaikban, és ha van valami, amire Sara képtelen volt, hát az, hogy ne zavarja meg a rendet, bárhol jár is. Vagyis az anyósáéknál tett látogatások mindig bizonyos feszültséggel jártak.

Körülnézett. Minden pontosan úgy festett, ahogy szokott. A Nordiska Galleriet dizájnbútor-áruházból származó bútorok, a perzsaszőnyegek, a kristálycsillárok. Az egyetlen változást Eric óriási portréja jelentette, mely az előszoba mammutfenyőből készült Josef Frank komódján állt a falnak támasztva. Sara rájött, hogy még soha nem látott Ericről készült fényképet. A fotón az apósa meglepően fiatal volt. Talán nem is létezett róla felnőttkori fénykép, hisz fontos volt, hogy ne ismerjék fel, ne tudják azonosítani. Vagy talán csak Marie vágyott vissza azokba az időkbe, amikor megismerte a férjét.

– És mi az, amit szerinted elmozdítottak a helyéről? – kérdezte Sara, és körülpillantott.

– Minden! A távirányítók más sorrendben vannak. A konyharuha címkéje be van fordítva a fal felé. A nagy konyhai olló a húskiszedő lapát jobb oldalán van. Ki rendezgeti át a dolgaimat?

Szellemek, gondolta Sara. Legalábbis Anna ezt mondta volna. A te saját képzeleted, felelte volna ő. De az anyósának most olyasvalakire volt szüksége, aki hisz neki. Bármilyen valószínűtlen is, amit állít. És Sara tudta, hogy a keletnémet állambiztonsági szolgálat, a Stasi, néha pont ezzel a módszerrel törte meg a másként gondolkodókat, apró változtatásokat csináltak az otthonaikban, míg elkezdtek kételkedni az érzékszerveikben, majd a józan eszükben. Végül teljesen összeomlottak, és öngyilkosságot követtek el.

De a Stasi már nem létezik.

– Nem Martin teszi máshova a dolgokat?

Igaz, hogy Martinnak zsenge gyermekkora óta pontosan a fejébe verték a ház rendjét, de az évek során elfelejthetett bizonyos részleteket, főleg a legutóbbi traumatikus élmények hatására.

– Egész nap ki se mozdul a szobájából. Azóta, hogy ez van, ő csak fekszik, és alszik.

– Alszik?

– Igen, hisz olyan keményen dolgozott évekig. Nem csoda, hogy mostanra teljesen kimerült.

Vajon Marie nem tudta, vagy nem akarta belátni, hogy a fia rosszul van? És azt tudta, hogy ő maga is az összeomlás küszöbén áll?

Marie körbevezette Sarát a földszinten, az özvegy éles hangon rikácsolva hívta fel a figyelmét minden apróságra, ami nem volt teljesen a helyén. Sara amennyire tudta, próbálta megnyugtatni a felzaklatott asszonyt, és egyre bizonygatta, hogy ő maga is szokott ilyesmit érezni. Van, hogy biztos benne, hogy egy bizonyos helyre tett le valamit, csak hogy aztán teljesen máshol találjon rá újra. És sajnálkozva magyarázta, hogy a rendőrség nem tud olyan esetekkel foglalkozni, amikor titokzatos erők távirányítókat helyeznek át máshová. Aztán Marie orra elé tartott egy kék műanyag mappát, benne egy papírlappal.

– Meghatalmazás – magyarázta. – Tom felhívott, és mondta, hogy se te, se Martin nem akartok bemenni a céghez, és folytatni Eric munkáját. De valakinek alá kell írnia a papírokat. Ez már a ti cégetek.

Marie rápislantott a papírra, majd Sarára nézett.

– Meghatalmazás? És akkor nem kell foglalkoznunk vele?

– Akkor én alá tudok írni a nevetekben. Addig, amíg kitaláljátok, hogy mi legyen. De természetesen egyelőre Tom hozza majd a döntéseket, ő mindent tud a cég tevékenységéről.

– Nagyszerű.

Marie fogta a tollat, és odabiggyesztette aláírását a dokumentumra.

– Nem köszönsz be Martinhoz? – kérdezte aztán az anyósa, és Sarának az az érzése támadt, hogy kezdettől fogva ez volt a célja.

Aggódott a fia miatt, de magának sem vallotta be, és úgy próbálta elrejteni, hogy az étkezőasztalon levő sótartó helyzetére fókuszált.

– De igen. Neki is alá kell írnia.

A gyűlölet, amit Sara a férje iránt érzett a Martin cége, a Go Live által Svédországba hívott rapperrel, Uncle Scammel történtek után, átadta helyét az együttérzésnek, amikor Sara rájött, milyen rettenetes gyerekkorban volt része Martinnak a pszichopata apja miatt. De hiába keveredett a kétféle érzés, mindkettő miatt csak még nehezebb volt a nőnek Martin szemébe néznie.

Sara az emeletre vezető lépcső felé vette az irányt. Pontosan emlékezett a legelső alkalomra, amikor Martin hazavitte magával. Már mindketten betöltötték a húszat, Sara albérletben lakott, Martin még mindig otthon. Egy szobában, mely tisztára úgy festett, mint egy kamasz fiú barlangja. Sarát meglepte a dolog, de úgy döntött, ez nem számít. Majd ő rendes férfit farag Martinból. Gondolta ő.

A lépcső tetején balra fordult a fehér fakorlát mentén, és Martin ajtaja előtt megtorpant. Milyen érzés lesz újra látni a férjét? Vajon hogy van? Mióta kijött a rehabilitációs otthonból, alig beszéltek, csak annyiban állapodtak meg, hogy Martin hetente legalább háromszor felhívja őket, és beszél Ebbával és Olléval. Ha tényleg egész nap csak alszik, ahogy Marie mondja, lehet, hogy még mindig depressziós. Ezt Sara nem akarta. Martin a férje és a gyerekei apja. Ha már nem képes erős és fantasztikus férj és apa lenni, legalább annyira összeszedhetné magát, hogy szembe tudjon nézni Sara haragjával a tettei miatt, de egyelőre még ezt sem sikerült elérni. Sara úgy érezte, annyi mindenben kell magát visszafognia, hogy nemsokára átcsapnak a feje fölött a hullámok, kirobban belőle minden, amit magában kényszerül tartani.

Martin az ágyban feküdt, és aludt, pont, ahogy Marie mondta. Az ágy egy eredeti Dux volt, azt még biztosan a szülei vették neki annak idején. A berendezés többi részét nyilvánvalóan maga válogatta össze, sok-sok évvel ezelőtt. A falon az AIK 1992-es aranycsapatának poszterei lógtak, plakátok a ZZ Top, a Kiss, a U2 és a Guns N’Roses képeivel. A bútorzat egy régi Chesterfield bőrkanapéból, egy zsákfotelból, és egy alacsony asztalkából állt, mely egy „Tilos a behajtás!” feliratú táblából és egy sörösrekeszből volt összetákolva. Sara nagyot sóhajtott a látványra, bár maga sem tudta, mit is akar a sóhajjal kifejezni.

– Martin? – szólongatta.

Ha már úgyis beszélnek, megkérdezi Marie-ról is. És abból, ahogy Martin mesél az anyjáról, Sara majd valószínűleg képet kap arról is, hogy ő maga milyen állapotban van.

– Martin! – mondta újra. ezúttal hangosabban, de ez sem használt, mert a férfi csak horkolt tovább.

Sara nézte az alvó alakot, a hosszú haját és az izmos karjait, és eszébe jutott az a Martin, akibe annak idején beleszeretett, akihez hozzáment. Vajon megvan még odabent valahol? Vagy eleve csak Sara fejében létezett? Csak a saját álmait és reményeit vetítette ki egy szerencsétlen, ártatlan emberre, aki aztán nem volt képes felnőni hozzájuk?

Meg kellene bocsátania neki?

Megérteni annyi, mint megbocsátani, ezt valahol olvasta. Azzal a gyerekkorral a háta mögött, amelyben része volt, voltaképpen csoda, hogy Martin nem lett maga is egy szörnyeteg. De ahogy a peepshow-ban viselkedett, hogy végignézte egy ártatlan nő megkínzását és meggyilkolását, az már majdnem kimeríti a szörnyeteg fogalmát. De legalábbis visszataszító közömbösség.

A megbocsátás gondolata talán csak a vágyakozásból fakadt, amit Sara érzett a valaha volt családja után. A szerencsétlen ragaszkodásból a hagyományos családmodellhez – papa, mama, gyerekek. De Ebba már elköltözött otthonról, és néhány év múlva Ollén a sor. Talán jobban járna, ha új életet kezdene. Elköltözne, munkát váltana, megismerkedne valakivel, vagy magányosan éldegélne élete végéig. Lehet, hogy jobban aludna éjszaka.

Ekkor megpillantotta a gyógyszeres dobozokat.

Azonnal felismerte, mi az. A számtalan házkutatásból és dílerek megmotozásából, amelyekben részt vett életében.

Morfiumtabletták.

A felismerés felért egy gyomortáji rúgással. Egy egész kis halomnyi gyógyszeres doboz. Lassan, rosszulléttel küszködve kinyújtotta a kezét, és felemelte a legközelebb fekvő gyógyszeres dobozt.

Orvos írta fel, receptre. Ettől először megnyugodott. De aztán ránézett a dobozhalomra. Ez nagyon sok. Depolan. Sárgák, kerekek, 60 mg-os.

Hatvan milligramm?

Rázogatva keltegette Martint. Durván. Mivel a férfi nehezen tért magához, Sara legalább kiadhatta a mérgét. Kiszellőztethette a belsejében fortyogó aggodalom és düh egy részét. Így is hosszú idő volt, mire Martin magához tért, és amikor kinyitotta a szemét, először úgy tűnt, fogalma sincs, hol van.

– Morfium – mondta Sara üdvözlésképpen.

Martin válasz helyett csak pislogott.

– Martin, legfeljebb tíz-harminc milligrammot szoktak felírni normál esetben. Hatvan az nagyon sok.

– Dehogyis… – bámult rá birkaszemekkel Martin.

– Felemelted az adagodat? Miféle kurva orvos segít neked a drogozásban?

Sara felemelte az egyik dobozt, és leolvasta róla a nevet. Etzner.

– Fel fogom jelenteni a rohadt szemétládát – sziszegte.

– Ne, csak azt ne! A régi körzeti orvosunk. Kábé kilencvenéves – mondta Martin tiltakozásul a fejét rázva, majd nagyot ásított.

– De Martin, ha valaki nem nyiffan ki hatvan milligrammtól, az azt jelenti, hogy hozzászoktatta magát. Így van?

– Nehezen tudok elaludni.

Sara lerogyott az ágy szélére.

– Nem beszéltünk arról, ami a pincében történt.

– Nem emlékszem – felelte Martin, de kerülte a nő tekintetét.

– Akkor majd én elmesélem.

– Nem akarok emlékezni. Még nem.

Egy darabig csendben ültek, majd Martin óvatosan kinyújtotta a kezét Sara felé. A nő ösztönösen felpattant, és hátrált pár lépést.

– Ne nyúlj hozzám!

– Sara…

– Állj le a morfiummal – mondta a nő. – Különben feljelentelek.

– Feljelentesz?

– Komolyan mondom. A gyerekeinknek nem lesz drogos apjuk – mondta Sara, és rezzenéstelen tekintettel bámult rá.

– Ez nem drog. Ez orvosság.

– Állj le vele!

– Jól van, jól van… le fogok.

A férje felsóhajtott, visszahanyatlott a párnára, és magára húzta a virágos takarót.

– Itt írd alá – dobta oda Sara a mappát a meghatalmazással. – A cégetek nem tudja elvezetni saját magát.

Martin aláírta, és visszaadta a papírt Sarának.

Sara lehajolt, és összelapátolta a szoba padlóján szanaszét heverő gyógyszeres dobozokat.

– Ezeket elviszem. És elmegyek ehhez a nyavalyás Etznerhez, és megmondom neki, hogy ha további drogokat ír fel neked, le fogom sittelni, hiába kilencvenéves és törékeny, mint egy Ming-kori porcelánváza.

Sara nem várta meg, hogy Martin mit válaszol, sarkon fordult, és kiment a szobából, mindkét keze tele morfiumtablettákkal. Nem volt benne biztos, hogy a düh, amit érez, részben nem annak köszönhető-e, hogy ennyire brutálisan megsemmisültek az esetleges családegyesítéssel kapcsolatos bimbózó reményei.

Lehet, hogy még erősebben kellene éreznie a férje iránt most, hogy a férfi esendőbbnek mutatta magát, mint valaha. De Sara nehezen tudta legyőzni magában a meggyőződést, hogy az ember felelős az életéért, főleg, ha gyerekei vannak.

– A dolgozószobában is jártak, Eric nagyon dühös lett volna.

Sara megtorpant a lépcső közepén, és Marie-ra bámult, aki szemmel láthatólag rá várt, hogy ezt elmondhassa. Anyósa a nyakláncát babrálta, amit, ha Sara jól emlékezett, a harmincadik házassági évfordulójukra kapott Erictől.

– Mi?

– Eric dolgozószobájában is jártak. Gyere csak!

Marie sarkon fordult, és elindult a dolgozószoba felé, Sara kelletlenül utána.

– És mit csináltak? Elfordították az íróasztalt? Biztos Martin keresett valamit – mondta Sara.

Arra gondolt, hogy a férje biztosan pénz után kutatott, ami a drogra kellett. Bár valószínűleg a bankszámláján levő pénz több mint elég bármennyi drogra. Talán annyira be volt állva, hogy azt sem tudta, mit csinál.

– Martin? – kérdezett vissza Marie értetlenül. – De miért bontotta volna ki Martin a falat?

Az anyósa megállt Eric dolgozószobájának kellős közepén, és az egyik falra mutatott, amelyen tekintélyes lyuk tátongott.

Egy egyenetlen szélű, szögletes lyuk, valaki kibontott a falból egy takarólapot.

Az előtte a padlón heverő olajfestmény takarhatta el a falban levő rejtekhelyet. A lyukban egy páncélszekrény árválkodott, annak az ajtaja is fel volt törve.

A páncélszekrényben és előtte a padlón szanaszét papírok, merevlemezek és bankjegyek hevertek szétszórva. Akik feltörték a széfet, nem pénzt kerestek.

Marie összezavarodva nézett Sarára.

– Nem is tudtam, hogy itt van egy páncélszekrényünk.

7

Az idős hölgy, aki odalépett Edna Hawthorne-hoz a Hyde Parkban, úgy viselkedett, mintha kissé röstellné magát.

– Ne haragudjon, hogy csak így megszólítom, de lenne egy talán kissé furcsa kérdésem. Olyan bután érzem magam, de szükségem lenne egy kis segítségre.

– Igen?

Edna nem volt hozzászokva, hogy az emberek segítségért fordulnak hozzá, még a koldusok sem szoktak tőle pénzt kérni. Volt valami a fellépésében, ami távol tartotta tőle az embereket. Úgyhogy most a puszta meglepetés miatt hajlandó volt végighallgatni az idős hölgyet. Talán meglegyintette a gondolat, hogy ő maga is lehetne ez az asszony, na persze, ha elhanyagolta volna magát. Nagyjából hasonló korúak lehetnek, de míg Edna minden körülmények között felsőbbrendűnek érezte magát, és úgy is viselkedett, ez az asszony inkább úgy festett, mint egy házvezetőnő. Volt valami bizonytalan alázatosság a fellépésében, ami egyszerre bosszantotta és szánalomra késztette Ednát.

– Elnézést, hogy ilyen magántermészetű dologgal zaklatom – folytatta az asszony, és Edna azonnal megbánta, hogy meghallgatta. – De fiatalkoromban bajba kerültem, és kénytelen voltam lemondani a gyermekemről. Több mint ötven évig fogalmam sem volt, hogy mi történt a kislányommal, de néhány éve felvettük a kapcsolatot egymással, és azóta leveleztünk. Végül elhatároztuk, hogy itt találkozunk, a Hyde Parkban, mivel itt dolgozik a közelben.

– Gratulálok – mondta Edna udvariasan, bár megvolt a véleménye azokról az emberekről, akik gyerekeket szülnek a világra, és aztán képtelenek gondoskodni róluk.

– Az a gond, hogy nem is tudom, oda merjek-e menni hozzá. Vicky, a lányom, lehet, hogy dühös rám. Amiatt, hogy annak idején lemondtam róla.

Edna arra gondolt, hogy ő biztosan dühös lenne. És soha nem menne bele, hogy találkozzon a nővel, aki gyerekkorában lemondott róla. De ezt a Vickyt, úgy fest, ez nem zavarja. Ezért aztán vigasztalólag azt mondta:

– Ó, azt nem hiszem. Hiszen akkor nem akart volna önnel találkozni.

– Bocsánat, tudom, hogy zavarom, és tényleg elnézését kérem, de megkérhetném esetleg, hogy odamenjen hozzá, és megnézze, hogy milyen kedve van? Hogy dühös-e rám.

Az idős hölgy felsandított rá, de aztán zavarában gyorsan le is sütötte a szemét.

– Odamenjek hozzá? – kérdezte Edna homlokát ráncolva, és körülnézett.

– Abban állapodtunk meg vele, hogy innen számítva a harmadik padon ülve fog várni, a bal oldalon. Ha oda tudna menni hozzá, és azt mondani: „Ön Vicky Frintonból?”, és megnézni, hogy milyen a hangulata. Hogy mérges-e, vagy örül.

Edna felsóhajtott, aztán rápillantott Chanel karórájára, és biccentett. Még van egy félórája, mielőtt Charlotte-tal találkozik a Harrodsban, szóval úgyis van némi agyonütni való ideje.

– Rendben. A harmadik padon baloldalt?

– Igen. Ötvenes asszony, piros kendővel a nyakában.

– Na és ha mérgesnek tűnik?

– Akkor csak mondja, hogy nem tudtam eljönni. Én meg akkor elmegyek. De ha nem tűnik mérgesnek, mondja, hogy úton vagyok, és jöjjön vissza ide, én meg odamegyek hozzá.

Edna kelletlenül biccentett az asszonynak, elindult balra, és ellépdelt a sétányon a harmadik padig, mialatt friss levegőre vágyó kocogók haladtak el mellette. Hátranézve látta, hogy az idős házvezetőnő messziről követi, hogy lássa, hogyan sikerül a dolog. Hihetetlen, hogy milyen furák tudnak lenni az emberek!