részlet

Fordította Hevesi István

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Cal Flyn: Islands of abandonment. Life in the Post-Human Landscape

William Collins, London, 2021

Copyright © 2021 by Cal Flyn

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Hevesi István, 2023

Minden jog fenntartva

Borítófotó © baldeaglebluff/Creative Commons

Richnek,

aki annyira boldoggá tesz engem

Invokáció Forth-szigetek, Skócia

Az alagutak hűvösek, idebent nincs olyan hideg, mint odakint volt. Sötét van, nagyon sötét. A levegő szinte mozdulatlan, mégsem egészen – a légmozgás finoman zörgeti a falak és az aljzat találkozása mentén felhalmozódott kis levélkupacokat. Talán ez kelti bennem azt a nyugtalanító érzést, hogy nem vagyok teljesen egyedül.

Ahhoz, hogy eljussak a legbelső helyiségbe, elhullott sirályokat és nyulakat kell átlépnem, amelyek csapdába estek e külső járatban, bár az is lehet, hogy épp meghalni jöttek ide. Óvatosan haladok előre, amennyire csak tudom, elfordítom a tekintetemet. A zseblámpa kőfalat megvilágító fénye egy idő után a frászt hozza rám, ezért inkább kikapcsolom a lámpát, és megvárom, amíg a szemem hozzászokik a sötéthez. A résnyire nyitott, súlyos vasajtó irányából épp annyi fény szűrődik be, hogy tájékozódni tudjak a széles kőlépcsőn, és mélyebbre hatoljak a régi erőd gyomrában.

Az egykor fehér vakolaton most márványosan csillog a mocsok, amelybe itt-ott homályos, penészzöld foltok vegyülnek. De egy idő után már ezt sem látni a sötétben. A magamhoz intézett bátorító szavak ellenére is érzem, miként lesz egyre szaporább a pulzusom. Valami névtelen, sötét és félelmetes dolog ólálkodik minden elágazásnál, kényszerítenem kell magam, hogy továbbhaladjak – mélyeket lélegzem, ujjaimmal a falon tapogatom ki az irányt. Nyirkos kő, föld és rothadás szagát érzem: kripták szagát. Amikor már reménytelen lenne bármi mást tenni, inkább visszakapcsolom a zseblámpát.

Kiderül, hogy tényleg nem vagyok egyedül. Vagyis nem teljesen. A lámpa fénykörében, a durva felületű falak mentén először egy, aztán még egy sötét kis test bukkan fel. Hárman vannak összesen egymáshoz tapadva, közel a földhöz, szárnyukat, mintha imára kulcsolt kezek lennének, szorosan összepréselik. Négykézlábra kell ereszkednem a porba, hogy közelebbről is szemügyre vehessem őket, és lássam minden részüket: a szárnyak bonyolult mintázatát, ezt az ébenfekete és sötétbarna berakást, amelyet halványan csillogó, rézszínű szálak szőnek át. Téli álmot alvó lepkék. Közeledik az ébredésük.

Ez itt Inchkeith, a Firth of Forth-tengeröböl egyik szigete, mindössze hat kilométerre Edinburghtól. A maga idejében Inchkeith sok minden volt: korai keresztény „prófétaiskola” eldugott helyszíne, később karanténsziget szifiliszben szenvedők számára (ide száműzték őket, „míg Isten nem gondoskodott az egészségükről”), majd pestiskórház, sőt börtönsziget is, amelynek maga a víz képezte a falait.

Mivel teljesen elszigetelt volt, a skót fővárosból mégis állandóan látható – akár egy sziklaszerű délibáb a horizonton –, úgy tartják, még IV. Jakab skót király képzeletét is megragadta, aki Inchkeithben potenciális helyszínt látott hírhedt nyelvmegvonás-kísérletéhez. A szárnyaló képzeletű polihisztort erősen foglalkoztatták a reneszánsz tudomány problémái, gyakorlattal rendelkezett többek között az érvágás és a foghúzás területén is. Jakab irdatlan összegeket ölt alkímiával és repüléssel kapcsolatos kutatásokba, valamint – egy 16. századi krónikás szerint – abba, hogy két újszülöttet Inchkeithre vitessen, ahol egy néma dajkára bízták őket, azt remélve, hogy a társadalom bomlasztó hatásaitól ily módon elzárt gyermekek felnőve majd a romlatlan „isteni nyelvet” fogják beszélni.

A gyerekeket szélsőséges elszigeteltségnek kitevő – és ezzel társaséletük fejlődésében visszafordíthatatlan károkat okozó – kegyetlenség folytán csak „tiltott kísérletként” elhíresült eset nem hozott meggyőző eredményeket. „Egyesek úgy tartják, héberül beszéltek – jegyzi meg csúfondárosan a krónikás –, de hát ezt nem tudni biztosan.” Mások „nyers halandzsaként” írták le a hallottakat. Bizonyára attól függően változott a dolog megítélése, hogy ki milyen istenre próbált rálelni.

Idővel Inchkeithből erődítménysziget lett, amely olykor az angolok, majd később – nagy vérontások után – a franciák fennhatósága alatt állt. A második világháború alatt ez az alig egy kilométer hosszú sziget több mint ezer katonának adott otthont, miközben lövegállásai feszült készenlétben meredtek a Forth-öböl bejárata felé. A háború utáni békeidőkben a túlságosan kicsi és túlságosan sok kárt szenvedett, nehezen megközelíthető Inchkeith-szigettel senki nem törődött, így ismét lakatlanná vált.

A feledésbe merült szigetnek azonban megnőtt a környezeti jelentősége. Az 1940-es évek előtt mindössze egyféle tengeri madár fészkelt itt: a pehelyréce. Az azóta eltelt évtizedekben a sziget egy tucat egyéb madárfaj párzási helyévé vált, és számtalan más látogatója is akadt. Nyár elejére a sziklák zsúfolásig telnek élettel, fehérre meszeli őket a madárürülék, az összes szirtet kusza, rothadó hínárból épített fészkek vagy közvetlenül a kövekre rakott, foltos tojások lepik el; az élet szféráiban minden faj saját helyet foglal el: kárókatonák telepszenek a hullámverte sziklákra, amelyek alsóbb részein csillogó tollú, fekete-fehér lummák tanyáznak; egy szinttel feljebb gnómszerű, sascsőrű alkákat látni; a legfelső emelet tetőteraszait elegáns, szürke csüllők népesítik be – valamennyi madár szünet nélkül, panaszosan tiltakozva rikoltozik a szomszédaira.

Fentebb, ahol egykor a világítótorony őrének legelője terült el, dagadó begyű, csíkos csőrű lundák lakják az üregeket. A régi, düledező, rothadó gyümölcs módjára szétmálló katonai épületeket ökörszemek, füsti fecskék és szirti galambok vették birtokba. A tető nélküli épületekben bodzabokrok zsúfolódtak össze, mintha így keresnének némi meleget az Északi-tenger felől támadó metsző szélben.

Az időjárás zordabbá válásával a kúpos fókák feljebb vonszolják magukat a moszattól síkos betonrámpákon, hogy a halovány napfényben sütkérezzenek – vagy ezer egyed találta elég védettnek az elléshez ezt a helyet egy hajózási útvonal kellős közepén. Spánieltekintetű kölykeik télen a zsombékos fűben heverésznek, ösvényeket túrnak ki maguknak, és bejárják a romokat. A szigetet füstszerű felhőkben elözönlő pillangók és lepkék ez idő tájt kezdenek el behúzódni a lejtőket lyuggató sötét alagutakba, hogy megkezdjék téli álmukat – kék flitteres pávaszemek; csillogó címerpajzsra hajazó vörös csipkésbaglyok; és kagylóhéjat idéző kis rókalepkék, mint ezek itt előttem. Az egyiknek megmozdul a lába. Magukra hagyom őket.

Megcsap a huzat, a gyenge légmozgás a felszín irányába terel. Messze a magasban napfény pislákol. A levegőben a madárürülék enyhén lúgos aromáját érezni. Találok egy félig elrozsdásodott ajtót, amely csukva van ugyan, ám kinyílik, és már kint is vagyok a szabadban, egyedül állok a szigetcsúcson, akár egy hajó orrszobra, és a tengert nézem az egykori lövegtorony köríves katlanjából, egy rég véget ért háború utolsó védművéből.

Szél süvít keresztül sebesen az üres térségen, az erős légáramlatok kiszippantják a tüdőmből a levegőt. És a madarak – a madarak hatalmas, tekergő masszaként emelkednek fel. Sivítanak és rikácsolnak, felbőszíti őket, hogy itt találnak ilyenkor, az elhagyatottság e szigetén.

***

Ebben a könyvben felkeresünk néhányat a Föld legkísértetiesebb és legelhagyatottabb helyei közül. Egy drótkerítés határolta senki földjét, ahol négy évtizede magukra hagyott utasszállító repülők rozsdásodnak a kifutópályán. Egy erdei tisztást, amely olyan mértékben szennyeződött arzénnal, hogy egyetlen fa sem nő rajta. Egy atomreaktor parázsló romjai körül kijelölt tiltott zónát. Egy apadó tavat, amelynek kietlen partvidéke az egykor a vízben úszkáló halak maradványaival van tele.

Az egymástól igencsak különböző helyszíneket az elhagyatottságuk köti össze, amelynek oka lehet háború vagy katasztrófa, járvány vagy gazdasági hanyatlás, de minden esetben hosszú évek vagy évtizedek óta sorsukra hagyott helyekről van szó. Ez idő alatt a természet burjánzásának semmi sem szabott határt, és ennek révén felbecsülhetetlen értékű ismereteket és tapasztalatokat szerezhetünk a változófélben lévő környezetekről.

Ez a könyv, jóllehet a természettel foglalkozik, nem zeng ódákat az érintetlenség vonzerejéről. Ez bizonyos értelemben szükségszerűen van így. A világon egyre kevesebb az „érintetlen” hely – ha akad még ilyen egyáltalán. Friss kutatások során már az Antarktisz jegében és a mélytengeri üledékben is találtak mikroműanyagokat, valamint veszélyes, ember alkotta kemikáliákat. Az Amazonas-medence légi felderítése során olyan, az erdő által eltakart földsáncokra bukkantak, amelyek rég letűnt civilizációk utolsó nyomai lehetnek. Az ember által előidézett éghajlatváltozás azzal a veszéllyel fenyeget, hogy minden ökoszisztéma, a bolygó minden egyes tája át fog alakulni, a hosszú élettartamú mesterséges anyagok létrehozásával pedig máris kitörölhetetlenül belevéstük kézjegyünket a földtörténet jegyzőkönyvébe.

Vitathatatlan, hogy bizonyos helyek érintettsége kisebb mértékű, mint másoké. Az érdeklődésemet mindenesetre nem a romlatlan természetnek a horizont mögött eltűnő alkonypírja keltette fel, hanem a tisztuló égbolt keskeny sávja, amely egy új vadon virradatát jelzi, a világban ugyanis mindenütt egyre csak szaporodnak az elhagyatott területek.

Ez részben bizonyos demográfiai változásoknak a folyománya, a fejlett világ országaiban ugyanis csökken a születésszám, a vidéki lakosság pedig a városokba költözik. Ezen országok közel felében a születések száma már nem éri el a reprodukciós szintet; Japánban például – ahol az előrejelzések szerint a lakosság száma 2049-re a jelenlegi 127 millióról 100 millióra fog csökkenni – már most minden nyolcadik ingatlan elhagyatott, és a prognózisok szerint 2033-ra ez a lakásállomány harmadára igaz lesz. (A japánok akijának, vagyis szellemotthonnak nevezik az ilyen épületeket.)

A megváltozott mezőgazdasági módszerek elterjedése szintén az okok közé sorolható. A belterjes gazdálkodás – számos negatív környezeti hatása ellenére – minden más módszernél hatékonyabb, mert kisebb földterületen nagyobb termésátlag érhető el vele. Ezáltal óriási kiterjedésű, „marginális” mezőgazdasági területeken válik lehetővé – kiváltképp Európában, Ázsiában és Észak-Amerikában –, hogy visszaálljanak az eredeti, természetes állapotok. A megújuló, „másodlagos vegetációjú” területek mérete (ahol korábban földművelés vagy erdőgazdálkodás folyt) mostanra 2,9 milliárd hektárra tehető, vagyis a kétszerese a jelenleg termőföldként hasznosított területekének. A század végére pedig akár az 5,2 milliárd hektárt is elérheti.

Egy nagyszabású, önvezérelt ökológiai helyreállítási kísérlet közepén vagyunk. Hiszen az elhagyatottá válás nem más, mint ökológiai helyreállás, mégpedig a legtisztább értelemben, az emberek elvonulását követően ugyanis a természet visszahódíthatja azt, ami egykor hozzá tartozott. Egy ideje mindez már hatalmas léptékben zajlik, csak épp senki nem figyelt oda rá. Véleményem szerint rendkívül izgalmasak a kilátások. „A világon található rengeteg és egyre növekvő számú helyreálló ökoszisztéma – írják egy nemrégiben készült tanulmány szerzői – eddig soha nem látott mértékben mozdíthatja előre azokat az ökológiai helyreállítási erőfeszítéseket, amelyek jelentősen csökkenthetik az esélyét a hatodik tömeges kihalás bekövetkeztének.”

E könyv írása közben egyszer csak egy világjárvány közepén találtuk magunkat. Akkoriban megszaporodtak az interneten az olyan beszámolók, amelyek arról tudósítottak, hogy vadállatok bukkannak fel a kiürült utcákon szerte a világban, miközben a lakosok kénytelenek bezárkózni otthonaikba. Portyázó vadkecskecsapatok rohanták meg a walesi Llandudno utcáit; a Japánban található Nara járdaszigetein szikaszarvasok legelésztek, a metróban pedig a peronon álldogáltak; pumák kószáltak Santiago sikátoraiban; kenguruk ugráltak keresztül a kiürült üzleti negyeden Adelaide központjában.

Noha látványos fényképek készültek róluk, a legtöbb felkapott fotón olyan állatok szerepelnek, amelyek már korábban is az emberi települések külterületein éltek (a narai szarvasokat például rendszeresen etetik a turisták, ezért gyakran barangolnak a város utcáin élelemszerzés reményében). A fentiek tehát valójában nem annyira a gyógyuló, mint inkább a megmutatkozáshoz felbátorodó természet példái. Arra mindenesetre rávilágítanak, hogy még manapság is mennyire szorosan átfedi és keresztezi saját befolyási övezetünk a nem emberi világot – és hogy a valóban elhagyatottá váló területeket a vadvilág milyen gyorsan képes visszahódítani.

A következő fejezetekben tizenkét helyszín történetét fogom elmesélni, amelyek mindegyike különböző nézőpontból tárja elénk az elhagyatottá válás és a természet általi visszahódítás folyamatát. Az egymástól éghajlatuk, kultúrájuk és történelmük tekintetében igencsak eltérő helyszínek mindegyike a melankólia és a remény rá jellemző elegyét mutatja fel: egyfelől azt szemléltetik, hogy minden egyes terület – függetlenül attól, mennyire lepusztult – képes helyreállni a maga módján, másrészt rámutatnak arra is, hogy az emberiség rájuk vetülő árnyéka milyen hosszúra tud nyúlni évekkel, évtizedekkel, évszázadokkal azután is, hogy használaton kívülre kerültek.

A bemutatott helyek között akadnak olyanok, amelyek szó szerint is szigetek; és vannak olyanok is, amelyek csak szigetként viselkednek – aszfalt, tégla és monokultúrás mezőgazdasági területek tengerében felbukkanó apró vadonok. Az első fejezetben tárgyalt skóciai Nyugat-Lothian gigantikus meddőhányóit az ökológus Barbra Harvie az élet „menedékszigeteiként” jellemzi – ez a szellemiség a könyv további részeit is áthatja.

Az első rész négy helyszínének emblematikus példáin keresztül megvizsgáljuk, miként teszi lehetővé az emberek eltűnése a vadvilág visszatérését – ami bizonyos esetekben sokkal gyorsabban megtörténik, mint gondolnánk. Betekintünk az ökológiai szukcesszió alapvető folyamataiba, mérlegeljük az elhagyott földterületekben rejlő jókora szénmegkötési potenciált, és sorra vesszük, hogy a háborúkhoz vagy nukleáris katasztrófákhoz hasonló emberi krízishelyzetek következtében hogyan jöttek létre olyan tiltott zónák, amelyek voltaképpen szigorúan óvott természetvédelmi területként funkcionálnak – a környezet megdöbbentő módon többet képes profitálni az emberek hiányából annál, mint amennyire a szennyezések vagy a bányászat által károsodik.

Az elhagyatott területek egykor – értelemszerűen – valakihez tartoztak. Arra számítottam, hogy e helyszínek történetében az emberek kizárólag a hiányukon keresztül jelennek majd meg, ám minél többet utaztam, és minél több kutatómunkát végeztem, annál egyértelműbb lett bennem a felismerés, hogy nagyon kevés olyan hely létezik, ahol ténylegesen nem élnek emberek – legyenek ők akár egy korábbi korszak makacs ellenállói, akik nem hajlandók távozni, akár utólag érkező házfoglalók, akik a társadalom szokványos kötelmei elől menekülnek, vagy egyszerűen csak lakóhelyet keresnek maguknak. Ráébredtem, hogy ebben a történetben rendkívül fontos szerep jut azoknak a társadalmi és gazdasági erőknek, amelyek a helyszínek elhagyását ösztönzik, valamint azoknak a pszichológiai hatásoknak, amelyek a többiek kivonulását átvészelő vagy éppen a távozásuk után felbukkanó ottmaradókat érintik.

Ezeket figyelmen kívül hagyva a helyszínek bemutatása – ahogy Henry James jellemezte egyszer saját romkereső tevékenységét – „lelketlen időtöltés” volna csupán. A tömegesen elhagyott területek lakói, kiváltképp Detroit városában, körülményeik esztétizálását – vagyis jól mutató képeken, társadalmi kontextus nélkül történő megjelenítését – leskelődésnek, sőt „rompornónak” tekintik. A könyv második része ezért az emberi szempontokra koncentrál.

Az agykutató David Eagleman egyszer fölvetette, hogy tulajdonképpen háromszor halunk meg: először amikor a test megszűnik működni, másodjára amikor eltemetnek minket, harmadjára pedig „abban a pillanatban, amikor a jövőben utoljára hangzik el a nevünk”. A harmadik rész egy hasonló elképzelés kibontása: a hosszú árnyék, amelyet magunk után hagyunk a Földön, egyfajta utóéletnek tekinthető. Ebben a részben olyan helyekre látogatok el, ahol az örökségünk jóval a távozásunk után is tovább él: ezek a helyszínek azt bizonyítják, nem csupán annyi történik, hogy „mi elmegyünk, a természet pedig visszatér”. Beleírtuk magunkat a bolygó DNS-ébe, az emberi történelmet belevéstük magába a földbe. Minden környezet egyben múltja palimpszesztje is. Minden erdő egy levelekből és mikrobákból álló memoár, saját „ökológiai emlékezetének” őrzője. Ha akarjuk, megtanulhatjuk olvasni, és végigkövethetjük a minket körülvevő világ kialakulásának történetét. Angliában például már rég nem létező ősi erdők szellemét lehet megpillantani az olyan árnyékkedvelő növényekben, mint a harangvirág, a fenyérgamandor, a lonc vagy a selyemperje – e tarka tisztások, elvadult kertek és útszegélyek növényvilágát alkotó, a múlt irányába mutató indikátorfajokban. Akárcsak az emberi emlékezet, ez a fajta emlékezet is hatással van arra, hogyan viselkedik jelenleg egy ökoszisztéma.

Mindez elvezet minket a negyedik rész két tanulmányához, egy-egy olyan elhagyatott helyszín bemutatásához, amelyekről úgy vélem – és valószínűleg az olvasó is így gondolja majd –, hogy túllépnek a jelenükön, és bepillantást engednek egy olyan jövőbe, ahol az éghajlatváltozás és az egyéb emberi örökségek folytán a mostanitól nagymértékben eltérő világ van kialakulóban.

Két évet töltöttem azzal, hogy olyan helyeket kerestem fel, ahol a legrosszabb már megtörtént: háború, reaktorleolvadás, természeti katasztrófa, elsivatagosodás, szennyezés, sugárfertőzés, gazdasági összeomlás által sújtott helyszíneket. E könyv tulajdonképpen a sötétség könyve kellene hogy legyen, litánia a világ legszörnyűbb helyeiről. Valójában azonban egy megváltástörténetet mesél el: arról szól, hogy még a Föld legszennyezettebb területei – kiömlött olajban fuldokló, bombáktól szaggatott, radioaktív hulladékkal szennyezett vagy természetes erőforrásaitól megfosztott helyek – is rehabilitálhatók ökológiai folyamatok révén. Arról, hogyan kapaszkodnak meg talpalatnyi helyen a legszívósabb gyomnövények, és hódítják meg a betont meg a törmelékhalmokat, valamint a sivatagok homokdűnéit; arról, hogy miként változik az ökológiai szukcesszió palettája, ahogy a mohából először perje, aztán élénk szirmú pipacs és csillagfürt, majd fás szárú cserje, végül pedig erdőtakaró lesz. Arról, hogy ha egy hely a felismerhetetlenségig megváltozott is, és úgy tűnik, számára már minden remény elveszett, akkor is ott lehet benne egy másfajta élet lehetősége.

Első rész
IN ABSENTIA

1 A puszta ország1 Az Öt nővér, Nyugat-Lothian, Skócia

Huszonöt kilométernyire Edinburghtól bütykös, vörös ököl emelkedik ki a zöld tájból: öt darab, fű és moha által összetapasztott, vörös-arany színű kavicsokból álló domb magasodik itt, mintha egy marsi hegyvonulat vagy egy irdatlan léptékű földmunka helyszíne volna. Meddőhányók egytől egyig.

Csúcsaikra a talaj ugyanazon pontjából élesen emelkedő, geometrikus egyszerűségű, legyezőformában széttartó gerincek vezetnek. Egykor sínek tartottak itt a magasba, a rajtuk közlekedő vagonok többtonnányi gőzölgő, szétzúzott kőzetet szállítottak: a modern olajipar kezdeti időszakának hulladékát.

Az 1860-as évektől kezdve nagyjából hat évtizeden át Skócia számított a világ vezető olajtermelőjének, mégpedig egy innovatív eljárásnak köszönhetően, amelynek során olajpalából állítottak elő fűtőanyagot. E különös csúcsok azoknak az éveknek állítanak emléket, amikor 120 üzem okádta itt a füstöt dübörögve, miközben évi 600 000 hordó palaolajat sajtoltak ki a földből ott, ahol nemrég még egy álmoskás mezőgazdasági régió terült el. Az eljárás mindazonáltal költséges volt, és sok vesződséggel járt. Az olaj kinyeréséhez a palát össze kellett zúzni, majd túl kellett hevíteni. Ennek során irdatlan mennyiségű kőzethulladék keletkezett: 10 hordó olaj után 6 tonna elhasznált pala maradt hátra. Összesen 200 millió tonnányi mellékterméknek kellett helyet találni valahol. Így jöttek létre ezek a hatalmas meddőhányók. Huszonkilenc darab, amelyből tizenkilenc ma is megvan.

Azzal, hogy meddőhányóknak nevezzük őket, egyébként alábecsüljük a méretüket, a megjelenésüket és a tájban elfoglalt meghatározó helyüket; természetellenesek ugyanis mind formájukat, mind léptéküket tekintve. A helyiek „bing”-nek keresztelték el őket, amely elnevezés az óészaki nyelv ’halom, csúcs, rakás’ jelentésű bingr szavából ered.

A fentebb említett képződmény, az ötágú piramis az Öt nővér nevet viseli. A nővérek fokozatosan emelkednek egészen a legmagasabb pontjukig, ahol meredek szakadékban végződnek. Lapos és egyébként teljesen jellegtelen tájból nőnek ki – saras mezők, távvezetékoszlopok, szalmabálák, szarvasmarhacsordák közül –, és lesznek a régió legjelentősebb tereptárgyai: akad köztük gúla alakú és négyszögletes, természetes módon domborodó, valamint vöröses színű, csupasz oldalú is, mint az Uluru sziklatömb.

Eleinte csak kupacok voltak, amelyek aztán halmokká nőttek, majd dűnék lettek belőlük. Aztán dombok. Végül pedig apró – körömnyi vagy pénzérme méretű, a terrakottához hasonlóan morzsolódó felületű – kövekből álló hegyek. Minden egyes rájuk ürített talicskával egyre nagyobbá és kiterjedtebbé váltak. Dagadó cipók módjára nőttek ki a földből, és elnyeltek mindent, amivel érintkezésbe kerültek: zsúpfedelű házakat, tanyákat, fákat. Az Öt nővér legészakibb ágánál egy kőből épült és grandiózus, széles, kiugró ablakfülkékkel és központi kupolával rendelkező, Viktória korabeli kúriát is maga alá temetett a palatörmelék.

Elképesztő léptékben folyt itt az olajkitermelés, egészen a roppant méretű kőolajtartalékokkal rendelkező Közel-Kelet felemelkedéséig. Skóciában 1962-ben bezárták az utolsó olajpalabányát is, és ez véget vetett egy bizonyosfajta helyi kultúrának és életmódnak – a bányászfalvak a megélhetést biztosító bányák nélkül maradtak, megkapták viszont ajándékba az óriási, téglavörös bingeket. A bingek hosszú időn át mindenkinek ellenszenvesek voltak: a horizontot e sivár hulladékhalmok uralják, és csak arra jók, hogy emlékeztessék a régió lakosságát egy tönkrement iparágra és a kifosztott természetre. Senki nem szeretné, hogy az életét meddőhányók határozzák meg. De vajon mit lehet velük kezdeni? Ez senkinek nem volt világos.

Párat eldózeroltak. Néhány később ismét bányaként kezdett funkcionálni, amikor a kőzúzaléknak – amelyet szakszóval vörös salaknak neveznek – új felhasználási területet találtak építőanyagként. Egy időben a vörös salak mindenütt feltűnt: rózsaszín építőelemeket készítettek belőle, autópályák alapozásához használták, és egy ideig ez borította az összes időjárásálló sportpályát Skóciában, többek között az egykori középiskolámét is. Vörös salak ragadt a lehorzsolt térdekbe, összegyűlt a tornacipőkben, árulkodó port hagyott a kapufának használt pulóvereken – és úgy általában véve a felnőtté válásunk téglavörös hátteréül szolgált. A legtöbb bing azonban továbbra is elhagyatottan állt, és senki nem vett róluk tudomást. Egy idő után a falvak, amelyekre árnyékot vetettek, megszokták néma jelenlétüket. Olykor esetleg még élvezték is.

A bingek könnyen megtalálhatók. Kilométerekről látni lehet őket. Addig kell autózni, míg már nem lehet közelebb kerülni hozzájuk, akkor pedig át kell mászni a kerítésen. Nem hangzik fel majd harsonaszó. A meddőhányók katedrális, hangár vagy irodaépület méretűek, és mesterséges alakzatokban emelkednek ki a földből.

***

Tartalomjegyzék

Invokáció: Forth-szigetek, Skócia

Első rész – IN ABSENTIA

1. A puszta ország: Az Öt nővér, Nyugat-Lothian, Skócia

2. Senki földje: Az ütközőzóna, Ciprus

3. Régi mezők: Harju, Észtország

4. Nukleáris tél: Csernobil, Ukrajna

Második rész – AKIK MARADTAK

5. Az üszök: Detroit, Michigan, Egyesült Államok

6. Az anarchia napjai: Paterson, New Jersey, Egyesült Államok

Harmadik rész – A HOSSZÚ ÁRNYÉK

7. Természetellenes szelekció: Arthur Kill, Staten Island, Egyesült Államok

8. Tiltott erdő: A vörös zóna, Verdun, Franciaország

9. Idegenek inváziója: Amani, Tanzánia

10. Kirándulás a Rose-házhoz: Swona, Skócia

Negyedik rész – VÉGJÁTÉK

11. Reveláció: Plymouth, Montserrat

12. Az özönvíz és a sivatag: Salton-tó, Kalifornia, Egyesült Államok

Képmelléklet

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Illusztrációk jegyzéke

Név- és tárgymutató

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978 963 633 046 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License