Morgan Bridges

Once You're Mine

Ha egyszer az enyém vagy

A mű eredeti címe: Once You're Mine

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © 2023, Morgan Bridges

All Rights Reserved

Hungarian Translation © Farkas Melinda, 2025

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804733

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Mindazoknak, akik szerint szexi,

ha van egy képzelt zaklatód.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A honlapomon még több felkavaró tartalmat találtok: https://authormbridges.com/

Üdv a sötét oldalon!

ELSŐ FEJEZET

HAYDEN

Megöltem.

A szenátor nem az első, és nem is az utolsó. Van ebben valami mámorító, de sajnos ugyanolyan hirtelen illan el az érzés, mint a láng, amit gyorsan eloltanak. Volt, nincs.

Mint az áldozataim.

Igazságot szolgáltatni olyan, mint egy szerető: megszólít, a karjába zár, kiszipolyoz, majd otthagy remény nélkül, üresen egy olyan lezárás után sóvárogva, ami sosem jön el.

Gyengén, de egyenletesen esik az eső. Mindent benedvesít a temetőben.

A füvet.

A sírköveket.

A gyászolók arcát.

Eső- és könnycseppek egyvelege folyik végig a koporsót bámulók bőrén. A bánat ott van mindenhol, sűrű ködként nehezedik a jelenlévők hangulatára. Hagyom, hogy engem is betakarjon, átjárjon és békét hozzon. Ritkán érezhetek efféle nyugalmat. Az áldozataim temetése az egyik olyan hely, ahol átélhetem, és pont ezért megyek el mindig.

Hogy befejezzem a rituálét…

Elvenni egy életet.

Igazságot szolgáltatni.

Majd újrakezdeni.

Tekintetem végigsiklik a gyászolókon. A zöldellő háttérben feketéllő rengetegen. Összejöttek, egymásba kapaszkodtak, hogy vigaszt nyújtsanak és kapjanak. Egyesek csendesen pityeregnek, mások hangosan szipognak, de mindannyian megtörtek.

Kivéve egyvalakit.

Az, akinek tényleg darabokban kellene lennie, büszkén, magabiztosan, egyenes derékkal áll. Nem azért, mert nem törődik az elhunyttal. Nem. Hiszen szereti. Mélyen. Nehezére esik minden egyes lélegzetvétel, mintha csak fojtogatnák, és fájdalmasan rezzen össze, valahányszor a mahagóni koporsóra téved a mogyoróbarna tekintete.

De könnye nincs.

Még nincs. Annak is eljön a maga ideje. A szertartásnak azt a részét is élvezem.

Habár még mindig nem értem, az emberek miért gyászolják a gonoszt. Inkább örülniük kellene, hogy egy gyilkossal kevesebb van a világon. Eggyel kevesebb olyan férfi, aki ártatlan nőket és gyerekeket bánt. Persze lehet, hogy fogalmuk sincs arról, milyen mocskos dolgokat művelt a szerettük. Ha tudnák, nem szomorúság, hanem rettegés ülne ki az arcukra.

A letargikus Calista Green gyönyörű.

Így kellene kinéznie minden politikus lányának. Makulátlan, vasalt ruha, tökéletes smink, hosszú, sötét haját a feje búbjára tekerte, ami csak még jobban kihangsúlyozza a szép, karcsú nyakát. A látványra a koronát a gyöngysora teszi fel, amit időnként megsimogat, csak hogy megnyugtassa magát.

Őt figyelem. Rajta kívül nincs más élő rokona az áldozatomnak. Nem, nem azért nézem, mert vonzó és fiatal. Bár ez csak a halottakat hagyná hidegen. Ilyen az, amikor megcsillan a fekete humorom. Ritka… de élvezetes pillanat.

A szépségétől függetlenül is Miss Green az, akit visszafojtott lélegzettel méregetek. A mellkasom egy ritmusra mozdul az övével, a testem arra fordul, amerre ő mozdul. Miss Green az egyetlen, akihez ebben a szent pillanatban kapcsolódni tudok.

Van valami költői, valami maró gúny abban, hogy pont azt a férfit öltem meg, aki életerőt adott neki. Aki dobogásra késztette a szívét. Miss Green nyaki ütőerének mozgása újra és újra magára vonzza a tekintetemet.

A legtöbb nő törékeny, védelemért kiált, de csak fizikai értelemben. Hiszen érzelmileg sokkal fejlettebbek, sokkal nagyobb összhangban élnek az életüket meghatározó érzelmekkel.

Azokkal, amiket én már kiirtottam magamból.

Főként a finom, gyengéd érzelmeket: a tiszteletet és a könyörületet. A törődést másokkal, a szeretetet. Bárhogy is nevezzük, ezek mind gyengeséget szülnek. Ami viszont fájdalomhoz, szenvedéshez vezet.

És a sötétebb érzelmek feléledéséhez.

Én pont ezekben, a tetteimet irányító, a becsvágyamat fűtő sötét érzelmekben merülök el. Frusztráció. Harag. Ellenszenv. Az önző cselekedetek iránti vágy, és az azt követő mentális, majd fizikai kielégülés.

Ezeket ismerem, ezeket értem, ezeket tudom irányítani, így amikor néha megpróbálják átvenni az uralmat felettem, nem járnak sikerrel.

Nem vagyok tökéletes férfi. De a szándékaim azok.

A pap megkéri az egybegyűlteket, hogy lehajtott fejjel imádkozzanak, és mindenki engedelmeskedik. Kivéve engem. És őt.

Miss Green meredten bámul előre, nem pislog. Tekintete szikrázik a benne kavargó gondolatoktól, szeme, mint a kristályosodott méz. Még mindig őt nézem. Minél tovább tanulmányozom, annál jobban érdekel.

Vajon mire gondol?

És hol a pokolban vannak a könnyei?

A láthatatlan istenséghez intézett fohásznak vége, mindenki felemeli a fejét. Egy középkorú nő, Greenék korábbi házvezetőnője, a kezébe temeti az arcát. Olyan erővel rázza a sírás, hogy beleremeg a kerekded alakja. Hogy őszinte vagy csak mímelt a fájdalma, még számomra is kérdés.

Miss Green viszont nem kételkedik benne, azonnal átöleli. Rózsaszín, telt ajkával vigasztaló szavakat súg a fülébe, és addig simogatja a hátát, amíg össze nem szedi magát a gyászoló, idős nő.

A pap a koporsó felé int, így jelzi, hogy ideje búcsút venni az elhunyttól. A család sofőrje az első, aki közelebb lép. Leveszi a kalapját, és fejet hajt. Szája mozog kicsit, láthatóan nem a szavak embere, aztán visszatér a többiek közé.

Mielőtt még elvegyülhetne a tömegben, a szenátor lánya odamegy hozzá, és megfogja a kezét. A férfira mosolyog. Persze szomorúan. Mond is neki valamit, amitől a sofőr büszkén kihúzza magát. A jelenet bizalomról árulkodik.

Itt valami nem stimmel. Meg sem próbálom elrejteni a kétkedő pillantásomat. Ilyen messziről úgysem láthat senki. Azon kapom magam, hogy közelebb akarok menni. Ez persze szembemegy az áldozataim szeretteivel kapcsolatos távolságtartási szabályaimnak, így hát türtőztetem magam. De a belső késztetés mégsem szunnyad: ahhoz, hogy megértsem a dolgokat, alaposabb vizsgálatra van szükség.

Miss Green összezavar.

A szenátor halála számára a legnagyobb csapás, mégis ő az, aki vigasztal másokat. Ráadásul a személyzetet! Akikről tudomást sem kellene vennie, hacsak nem valami feladatot oszt ki nekik.

Sok felsőosztálybelivel találkoztam már, de egyiküknek sem volt személyes kapcsolata az alkalmazottakkal. Mind úgy gondolták, hogy az rangon aluli lenne. Ez a gazdasági alapú távolságtartás azóta jellemző az emberiségre, mióta kiemelt szerepet kapott a kultúránkban a pénz és a társadalmi státusz.

De Miss Green más.

Ő mindenkit egyenrangúként kezel.

Ami szokatlan… de üdítő. Feltéve, hogy igaz.

Szerintem nem őszinte. Egy temetés tökéletes alkalom egy nő számára, hogy szimpátiát és figyelmet ébresszen maga iránt. Hogy csupán a létezése miatt fürdőzzön a figyelemben. Talán ezért nem sírt még Miss Green.

Előkészíti a terepet.

Ilyesmit már sokszor láttam. Ő sem más, mint a többiek. Ahogy azt a gyöngysort, úgy viseli a gyászt is: elkendőzi vele saját önzőségét.

Úgyhogy várok.

Minél többen járulnak a koporsó elé, annál izgatottabb vagyok. Hamar odébbáll mindenki, de a kötelességtudó lány, aki úgy kapaszkodik abba az egy szál liliomba, mintha az élete múlna rajta, előbb mindenkitől kedvesen elköszön. Egyre erősebben esik az eső, a gyászoló tömeg gyorsan szétrebben, mint egy hollóraj.

Míg csak egyvalaki marad.

Miss Green csak áll ott, vonásai higgadtságról árulkodnak. A haja csupa víz, tincseiről cseppek potyognak a már elázott ruhájára. Sokáig mozdulatlan marad, nem érdekli a vihar és az sem, hogy közönség nélkül maradt.

Mintha kővé dermedt volna, és ezzel még jobban magához húz. Megigazítom a kabátom gallérját, hogy eltakarjam az arcom. Megindulok felé. Egy arra járó azt gondolná, csak egy vagyok azok közül, akik leróják a tiszteletüket az elhunyt előtt. És ez akár igaz is lehetne. De nem ma.

Gyászoltam már.

Egyszer.

Elég közel kerülök ahhoz, hogy lássam, Miss Green ajka remeg, és kékülni kezd a hidegben. Átkarolja magát, a virág még mindig ott van a kezében, majd egy halk, gyötrelmes sikoly kíséretében a földre omlik.

Végre elerednek a könnyei.

Hátraveti a fejét. Sápadt nyaka szinte felajánlkozik. Viszket a tenyerem. Becsukja a szemét, száját résnyire nyitja. Zokog. Nincs bennem együttérzés, de ha lenne, teljesen letaglózna ez a gyötrelmes hang.

Fura érzés szorítja a mellkasomat.

Minél tovább sír, minél több könnyet ejt Miss Green, annál erősebben.

Nincs itt senki, nincs miért megjátszania magát. Ő csak egy lány, aki az apját gyászolja. Magányosan.

Addig tartotta magát, amíg egyedül nem maradt. Csak akkor engedett szabad utat a fájdalmának. Erre nem számítottam. Nem szokványos ez a viselkedés.

Csalódottság keveredik a zavarodottságomba, homlokom összeráncolódik. Most először illant el nyomtalanul a temetésekből táplálkozó örömöm.

Oda a végső elégtétel.

Egy kényelmetlen érzés költözött a helyébe, amit nem vagyok hajlandó megnevezni. Mert ilyesmit nem is érezhetnék.

Mégis itt van.

Miss Green tehet róla.

Lassan feltápászkodik, odasétál a koporsóhoz. A ruhája és a lába csupa sár és fűszál. Lassan végigsiklik rajta a tekintetem. A tökéletesség képe már a múlté. A teste rázkódik, a kezében remegő liliomból esőcseppek potyognak, de hamar újra eláztatja a tomboló vihar, és Miss Green záporozó könnyei.

Megtörten motyog valamit, csókot lehel a virág szirmaira, a mahagóni koporsó fedelére helyezi a többi közé, majd megindul a járda mellett várakozó autó felé. Figyelem, ahogy beszáll, és eltűnik a szemem elől.

Most már közelebb mehetek. Viszolyogva pillantok a fedélre, az alatta fekvő férfira.

– Életedben és halálodban is fájdalmat okoztál. Ha tehetném, újra megölnélek.

Lassan végigsimítok a liliomon, amit Miss Green olyan görcsösen szorongatott. Úgy képzelem, a bőre olyan puha lehet, akár a hófehér szirmok. Felemelem, ajkam odaszorítom, ahol az imént a szájával megérintette. Magamba szívom a virágillatot, és vele a nőét, aki most már beette magát a gondolataimba.

Miss Green egy igazi rejtély.

Egy probléma.

Amit meg fogok fejteni, és meg is szabadulok tőle. Bármi áron. Különben búcsút mondhatok a józan eszemnek. Annak a kevésnek, ami még megmaradt.

MÁSODIK FEJEZET

CALISTA

– Melyik az a kérdés, amit minden nő hallani akar, legalább egyszer az életében?

Megáll a kezemben a törlőrongy a pult fölött. Úgy bámulok Harperre, mintha megbolondult volna. Talán így is van. Bármit is mond, még mindig ámulatba ejt. Általában elakad a szavam, és durván elpirulok.

Lelkileg felkészülve tippelek, de tudom, hogy maximum egy százalék esélyem van arra, hogy beletrafáljak.

– Leszel a feleségem?

A munkatársnőm a szemét forgatja.

– Én is szeretlek, de nem. Miért nem tudják a pasik egyszerűen azt kérdezni, hogy „Szeretnéd, ha átmennék, és addig nyalnálak, amíg az arcomra nem élvezel?”.

– Azt hiszem, szélütést kaptam – vinnyogom.

Harper rám vigyorog, zöld szeme csillog, arca vadállatias.

– Én csak azt mondom, hogy ha egy pasi ezt kérdezné tőlem, tuti hozzámennék. Miután az arcára élveztem.

Mindig beletrafál. Nem is értem, miért próbálom tartani magam. Bizonyára a neveltetésem lehet az oka. Egy szenátor lányának mindig szem előtt kell tartania, hogy az emberek milyennek látják.

Mindig.

Felemelem a fejem, hogy elsimítsak egy kósza tincset a fülem mögé, de közben eszembe jut, hogy pont azért fontam be a hajam, hogy ne lógjon a szemembe. Mégis szükségem van a külsőm rendszabályozásából fakadó mentális nyugalomra, szóval leengedem a kezem, és megsimítom a pólóm alá rejtett gyöngysoromat. A sima, egyforma gömbök ismerősek, és lassan megnyugtatják az idegeimet.

Harper az éppen kinyíló ajtó felé fordul, és úgy üdvözli a betérő vendéget, mintha nem az imént mondott volna valami botrányosat nekem.

– Üdv, Mr. Bailey! Milyen a napja?

Az idős férfi bólint egyet, majd odacsoszog a pulthoz, és ráncos kezével rátenyerel a felületre. Felpillant a menüre, és homlokát összeráncolva gondolkodik, mintha nem ugyanazt rendelné minden egyes nap.

– Azt hiszem, áfonyás muffint és kávét kérek. Feketén.

Harper felkap egy csészét, amire ráfirkantja Mr. Bailey nevét.

– Hogyne.

Odasétálok a vitrinhez, eltolom az üvegajtót, és kiveszem a legnagyobb muffint egy csipesszel. Zacskóba csúsztatom, majd leteszem a pénztárgép elé. Egy kis klimpírozás után megmondom a végösszeget. Mr. Bailey odanyújtja a megfelelő bankjegyeket, én pedig elrendezem őket úgy, hogy a sorozatszám mindegyiken egy irányba nézzen.

– Ha nem itt adnák a város legjobb muffinját, esküszöm, soha többé be nem tenném ide a lábam – morogja az
idős úr.

Nem túloz, mert szerintem is a Kockacukor kínálja a legjobb péksüteményeket, ráadásul nekik köszönhetem, hogy nem halok éhen. Persze, nem is tudnék, hiszen amikor dolgozom, annyit ehetek, amennyi csak belém fér.

– Itt a visszajáró. Legyen szép napja! – nyomom Mr. Bailey markába az aprót, aztán nyomok egy kis kézfertőtlenítőt a tenyerembe.

A pénz gusztustalan. Minden lehetséges értelemben.
De sajnos szükségem van rá.

Mr. Bailey puffogva telepszik le a sarokban álló asztalhoz, amin a mai újság hever. Pont úgy, mint mindig. Leül a székre, fogja az újságot, de előtte rám pillant, majd köszönésképp kurtán felém biccent. És ahogy minden nap, ma is kiver a tekintetétől a víz.

– Hol is tartottunk? – kérdezi Harper.

Megadást színlelve felemelem mindkét kezem, a fertőtlenítő citromos illata az orromba kúszik.

– Nem akarom folytatni azt a beszélgetést.

– Szerencséd, hogy bejött még valaki – súgja oda. – Üdvözlöm a Kockacukorban! – köszönti az új vendéget normál hangerővel. – Mit adhatok ezen a csodás reggelen?

A férfi azonnal rám szegezi a tekintetét, én pedig egy apró intéssel válaszolok.

– Ő hozzám jött – fordulok Harper felé.

– És mégis milyen céllal? – méregeti szemérmetlenül a férfit a szokásos laza, kiismerhetetlen arckifejezésével. – Üzlet vagy élvezet?

– Üzlet.

– Lehetne mindkettő.

Elkeseredetten sóhajtok fel.

– Nem, nem lehetne. Remélem nem tart sokáig.

– Ne aggódj – nyugtat meg Harper hevesen gesztikulálva. – Semmi vész a déli rohamig.

Leveszem a kötényemet, beírom, hogy szünetre mentem, és a farmerembe törlöm a kezem.

– Jó reggelt, Mr. Calvin. Kérem, kövessen.

A Mr. Bailey-től legtávolabbra eső asztalhoz vezetem a férfit. És persze Harpertől is. Lehet, hogy ő a legjobb barátnőm – és az egyetlen is –, de az apám meggyilkolásának részleteit nem akarom megosztani senkivel. Még én sem tudtam feldolgozni a történteket, pedig már hetek teltek el a temetés óta. És azóta, hogy felbéreltem ezt a magánnyomozót.

– Talált valami újat? – szegezem neki a kérdést halkan, kissé előre hajolva.

A férfi a fejét ingatja.

– Úgy tűnik, ez az ügy nehezebb, mint vártam. Mivel az apja jelentős politikus volt, azt tudtam, hogy mélyre kell ásnom ahhoz, hogy kiderítsem az igazságot, de ezúttal úgy érzem, nem leszek képes megtalálni a felelősöket.

A szívem reccsenve hullik darabokra, a szilánkok mind a bordámnak ütköznek, mielőtt megtalálnák végső helyüket a zsigereimben.

– Az apám volt a családom. Nincs más rokonom. Meg kell tudnom, mi történt vele. Kérem, segítsen elkapni a gyilkosát!

A magánnyomozó az állát dörzsöli, miközben a könnyeimmel küszködöm.

– Miss Green…

– Szólítson Calistának – erőltetek magamra egy félmosolyt.

Az apám mindig azt mondta, hogy ha azt akarom, hogy emberként tekintsenek rám, le kell számolnom a társadalmi normákkal, és meg kell mutatnom, hogy én is pont olyan húsból és vérből vagyok, mint bárki más.

– Jó pár hete dolgozunk már együtt. Nagyra értékelem az eddigi erőfeszítéseit.

Erre az „erőfeszítésre” ráment az utolsó fillérem is.
Az apám nevét ugyan tisztázták a bíróságon, de a tartozásai nem tűntek el. Most, hogy kifizettem az ügyvédeket, és felbéreltem ezt az embert, hogy nézzen utána a korai halálának, nem sok választ el attól, hogy az utcára kerüljek.

Pedig régen gyermekotthonokban önkénteskedtem. Milyen ironikus…

– Van még egy szál, amin elindulhatok, de ez további egy hónapra kötné le az időmet.

Igyekszem kisimítani a vonásaimat, nehogy lelepleződjön a rémületem.

– A múlt havi utalás nem fedezi ezt? Figyelembe véve a tényt, hogy semmi újat nem talált?

– Miss Green. Ön az időmet fizeti meg, az elszámolást nem alapozhatom olyan eredményekre, amelyekre nincs ráhatásom.

– Értem. Megoldható, hogy a hónap végén egyenlítsem ki a számlát?

A magánnyomozó szemöldöke megemelkedik, szája elkeskenyedik, én pedig esdeklés gyanánt felé nyújtom a kezem.

– Máris több órát vállaltam itt, és mellékállásokra is jelentkeztem. Időre van szükségem, hogy összeszedjem a pénzt. Ennyi az egész.

A férfi tekintete arra késztet, hogy kihúzzam magam.

– Jól ismeri a szabályokat – mondja. – Előre kell fizetnie. Nem teszek kivételt.

Az éles hangnemtől összerezzenve bennem is felmegy
a pumpa. Gyanakodva nézek a férfira.

– Honnan tudhatnám, hogy tényleg nyomoz? Mi van, ha csak elveszi a pénzem, és igazából semmit sem csinál?

A nyomozó feláll.

– Ha meggondolja magát, vagy ha megvan a kérdéses összeg, tudja, hogy érjen el. Viszlát, Miss Green.

Miközben rámeredek, magam sem tudom, hogy könyörgőre fogjam, vagy inkább hagyjam elmenni. Végül beharapom az alsó ajkam, és ülve maradok. Nincs pénzem a szolgálataira, és ezen az sem változtat, ha kisírom a szemem. Ettől persze nem múlik el az apám gyilkosságának felderítettlensége miatti szorító érzés a gyomromban.

Bárki is ölte meg, mindent elvett tőlem. Nemcsak egy szerető szülőt, de a fizikai és anyagi biztonságomat és így a jövőmet is.

Harper lehuppan a szemközti székre, ami most már felszabadult, aggódó tekintete a szívembe mar.

– Ez tényleg üzleti ügy volt – jegyzi meg. – Jól vagy?

– Őszintén? Nem is tudom.

– Kérsz egy sütinyalókát? Attól mindig jobb kedved lesz.

Megrázom a fejem.

– Francba… – mondja gondterhelten. – Bármiről is beszéltetek, nagyon komoly lehet, ha még sütinyalókát se kérsz. Megfenyegetett, vagy ilyesmi?

Újra csak rázom a fejem.

– Nem tudta megszerezni azt az információt, amire szükségem lenne, és nincs pénzem arra, hogy folytassa a munkát.

– Egy magánnyomozó. Gondoltam. Annyira közhelyes volt abban a hosszú ballonkabátban… – fintorog viszolyogva. – Mintha attól jobb detektív lenne.

Szomorkás mosollyal nézek Harperre.

– Tél közepe van. A legtöbb vendég ilyet visel.

– Ettől még ugyanazt gondolom. Az a pasi egy lúzer – nyúl át az asztal fölött, hogy megfogja a kezem. – Felejtsd el.

– Egyelőre muszáj lesz.

Bárcsak ilyen könnyen félre tudnám tenni a bűntudatomat is…

HARMADIK FEJEZET

HAYDEN

Gyűlölöm a meglepetéseket.

Felkészületlenül érnek, keresztbe tesznek a terveidnek, ami utat nyit a hibáknak is. Nem is beszélve a káoszról, amit okozhatnak. Az én munkámban ez nem megengedhető. Sem szakmailag, sem emberileg. Ezért is végzek mindig alapos kutatást.

Green szenátor erre tökéletes példa.

Mire készen álltam arra, hogy kioltsam az életét, már mindent tudtam róla, még az alkalmazottai nevét is.

Miss Green azóta átvette az apja helyét a gondolataimban.

Csak ő jár a fejemben. Újra és újra felidézem a viselkedését, kielemzem minden mozdulatát, hátha megértem. Sajnos hiába tudok róla sokat, semmivel sem kerültem közelebb a megoldáshoz. Miért olyan más ez a nő?

És vajon miért hatottak rám a könnyei?

Meg akarok szabadulni ettől a problémától, a zavarodottságtól és irányíthatatlanságtól, amit az életembe hozott. De nem ölöm meg, mert az ellentétes az etikai kódexemmel.
A közelébe férkőzni viszont már nem.

Az elmúlt hónapban, amit csak lehet, kiderítettem róla. Calista Green a temetés óta mintha megszűnt volna létezni. Lezárta az összes közösségimédia-fiókját, otthagyta az egyetemet, a régi otthona ma már a banké. Nincs mobilja sem, így a digitális nyomai lassan köddé válnak.

Az apja tárgyalása és meggyilkolása körüli botrány örökre a nyilvánosság kereszttüzébe taszította, ami elől csak úgy menekülhet, ha eltűnik a világ szeme elől. Szerencsére erre is felkészültem.

Nem eshet bántódása, amíg meg nem oldom a Miss Greenrejtélyt.

Ezért is segítettem a háttérből, hogy felvegyék a Kockacukorba. Alig pár sarokra van a lakásától, ami számára igen kényelmes, de az még fontosabb, hogy közel van az irodámhoz is. Így könnyedén követhetem reggelente munkába menet és este, amikor hazaindul. Szerencsére Miss Green mindig sötétben közlekedik.

Még egy indok arra, hogy vigyázzak rá.

– Zack! Sikerült megszereznie azt az arcfelismerő szoftvert? – érdeklődöm a fülemhez szorított mobilon keresztül.

– Természetesen, Mr. B. Mindig mindent megszerzek. Hisz ismer.

Elnyelek egy ingerült sóhajt, és némán emlékeztetem magam arra, hogy ez a fickó a legjobb hekker, akit csak találhatok. Nem csupán a szakmai képessége teszi nélkülözhetetlenné, hanem az is, hogy ő az egyike azon keveseknek, akikben megbízhatok.

– Helyes. Tartsa. – Azzal bekapcsolom a kamerát a telefonon, lövök egy képet, és át is küldöm neki. – Azonnal küldje át ennek a férfinak a profilját.

A kérdéses férfi az a meglepetés, ami felkúrta ma az agyam.

– Hogyne, főnök – mondja Zack túlzott lelkesedéssel ahhoz képest, hogy reggel hat óra van. – Hamar meglesz.

– Pompás.

Leteszem, de a tekintetem Miss Green arcára szegeződik, ahogy az elmúlt öt percben végig. Mióta leült azzal az idegennel egy asztalhoz a Kockacukorban. Ültömben mocorgok, a nyugtalanság hullámai átjárják a testemet. Ha nem riasztanám el vele, inkább a kávézóból figyelném, mint innen az utcáról.

A temetés óta eldöntöttem, hogy bárkivel is beszél, tudnom kell, ki az. Ezt a férfit még nem láttam. Átlagos testmagasság, átlagos testalkat, felejthető arc, de köze van Miss Greenhez.

Ezért megjegyzem magamnak.

Bár azt nem tudom, mit mondanak, de Miss Green vonásaiból úgy tűnik, mintha a szavakat élénkpiros tintával írták volna egy papírlapra.

A szenátor lányának válla leesik, szeméből eltűnik a csillogás, miközben a férfi beszél hozzá. Alsó ajka remegni kezd, amit akkor csinál, ha zaklatott és próbálja visszafojtani a könnyeit. Bármit is mond ez a férfi, Miss Green láthatóan nem örül annak, amit hall.

Ami csak fokozza a kíváncsiságomat.

Megigazítom a kabátomat, de nem mozdulok a kirakat közeléből. A város nyüzsög körülöttem, dudaszó és harsány csevegések zaja csap le rám, de engem csakis egyvalaki érdekel.

Pittyen a telefonom. E-mailem érkezett. Kelletlenül fosztom meg Miss Greent óvó tekintetemtől. Néhány ujjmozdulat, és máris ott díszeleg a férfi arca a kijelzőn. Sietve átfutom mindazt, amit Zack ásott elő róla.

Az idegen egy magánnyomozó, bizonyos Phillip Calvin. Miss Green még a temetés előtt bérelhette fel, különben tudnék róla.

Mégis mit keres, Miss Green?

Csak nem az apja gyilkosát?

Engem akar megtalálni?

Elteszem a mobilomat, és újra a férfi arcát fürkészem. Calvin feláll, a szenátor lánya lesújtottnak tűnik, látványosan elsápadt. Tudnom kell, mi folyik itt.

Amint a magánnyomozó elmegy, utána eredek. A kabátom széle fellibben a tempós lépteim nyomán. Mindenféle kérdés cikázik az agyamban, próbálnak felülkerekedni egymáson, miközben újabbak kelnek életre, a zűrzavartól szinte szétszakad a halántékom. Mire a férfi befordul egy kevésbé zsúfolt utcába, alig bírom türtőztetni magam. Válaszokat akarok!

– Mr. Calvin! – kiáltok utána.

A nyomozó megfordul, és kérdőn néz rám.

– Ismerem önt?

Megrázom a fejem.

– Nem, de én mindent tudok magáról. Milyen kapcsolatban áll Miss Greennel?

Calvin gyanakvóan sandít rám.

– Nem mondok magának semmit. Én nem így dolgozom.

– De most igen – jelentem ki, majd határozottan kihúzom magam előtte.

A nyomozó tekintetén aggodalom suhan át.

– Mondjon el minden, a szenátor lányával kapcsolatos információt. Most!

Felfortyan, de a hangja gyenge, légies, a magabiztossága kezd elillanni.

– Takarodjon innen! – kapja el a kabátja szélét, majd meglendíti, de csak annyira, hogy egy pillanatra felvillanjon a csípőjére erősített pisztoly. – Figyelmeztetem!

Egyik szemöldököm a magasba kúszik.

– Csakugyan?

Dühödten kilövell a kezem, a nyakára szorul. Szánalmas nyikkanását hallva elégedettség érzése tölt el. A szabad kezemmel elveszem a pisztolyát, de máris az oldalához szorítom. A nyomozó felmordul.

– Nekem úgy tűnik, én vagyok az, aki figyelmezteti, Mr. Calvin.

– Flash-meghajtó… – nyögi ki. – A bal zsebemben. Rajta van minden.

– Nem is volt olyan nehéz. – Azzal elengedem a torkát.

A férfi mély lélegzeteket vesz, amitől a pisztoly csöve még mélyebbre fúródik a bordái közé. Amint elvettem tőle az USB-t, leengedem a fegyvert, de az ujjam még mindig a ravaszon pihen.

– Bármilyen megállapodást is kötött Miss Greennel, ma véget ért. Ettől a pillanattól kezdve átveszem a nyomozást. Semmilyen ürüggyel sem keresheti fel. Ha rájövök, hogy beszélt vele, vagy bármiféle találkozót egyeztetett vele, megtalálom, és valóban izgalmasra fordulnak a dolgok. Bólintson, ha megértette, amit mondtam.

A nyomozó elkerekedett szemmel, hevesen bólogat.

– Pompás.

Szélsebesen eltávolítom a tárat és a csőben maradt golyót, mielőtt visszaadnám a pisztolyt.

– Jegyezze meg: magának Miss Green tiltott terület.

Ahogy bárki másnak is.

Legalábbis addig, amíg rá nem jövök, miért van rám ilyen hatással.

NEGYEDIK FEJEZET

CALISTA

Harper a kezemet szorongatja.

– Biztos, hogy nem kérsz egy sütinyalókát?

Amikor még mindig csak fejcsóválással válaszolok, sóhajt egy nagyot és visszahúzza a kezét.

– Jól van.

Kinyílik az ajtó. Megszokásból rögtön a hang irányába fordulunk, és a máris rémes napom totál elcseszetté változik.

– Egy újabb seggfej ballonkabátban.

A férfi méretre szabott, tengerészkék öltönye tökéletesen illik magas, sportos alakjához. Hófehér inge kiemeli széles vállát, míg a selyem nyakkendője még hangsúlyosabbá teszi izmos testalkatát. Az öltönyön egy sötétszürke, térdig érő gyapjú felöltőt visel, amit nem gombolt be, így bepillantást enged a minőségi ruházatára, és persze egy csipetnyi lezserséget hint a kifinomult ízlésére.

Az eleganciája viszont nem képes túlragyogni az arca szépségét.

Egyenesen előre néz, így jól látható a szögletes, borotvált álla, a sötét, szándékosan kócos haja, és az a csökönyös tincs, ami a homlokába lóg. Gyönyörű száját könnyedén húzhatja mosolyra vagy vékonyíthatja el, hogy kifejezze nemtetszését. Az utóbbit többször láttam már a vendégek arcán, míg az előbbiből eddig még nem volt itt részem.

Harper rám vigyorog, de nem veszi le a tekintetét a jövevényről.

– Stipi-stopi – lelkendezik halkan.

– A tiéd lehet – motyogom, de Harper meg se hallja, mert máris a pénztárgéphez sasszézik.

– Jó reggelt, uram! Üdvözöljük a Kockacukorban. Mit adhatok?

– Fekete kávét. Nagyot.

A hangja pont úgy tölti be a helyiséget, mint a személye. Parancsoló, de mégis lágy, mint a selyem, amikor a bőrömhöz ér. A testem követeli, hogy tovább legeltessem rajta a szemem, de erősebb vagyok, és inkább az ablak felé fordulok.

– Milyen nevet írhatok a rendeléshez?

A férfi sötét szemöldöke megemelkedik, mintha azt akarná közölni Harperrel, mennyire nevetséges a kérdése, hiszen ő az egyedüli vendég a kávézóban. Azt persze nem tudhatja, hogy a barátnőm bátorsága egy spártaiéval vetekszik. Ráadásul olyan vakmerő, hogy ha van ember a földön, aki meg tudja futtatni Gerard Butlert a pénzéért, hát az ő. Simán el tudom képzelni, hogy beleüvölti a vendég arcába, hogy „Ez itt a Kockacukor!”.

Harper türelmetlen, tekintete ijesztővé válik, de a mosolya kihívó marad.

– Bennett – mondja végül szótagolva a jóképű ballonkabátos.

Harper vigyorog, zöld szeme smaragdként csillog az apró győzelem után.

– Értem, Mr. Bennett – veszi elő színpadias mozdulattal a filctollát, majd úgy firkantja a csészére a nevet, mintha autogramot adna a férfinak. – Még valamit?

A ballonkabátos szépség megrázza a fejét, a csökönyös tincs meglibben a homloka előtt. A szemem sarkából látom, hogy a barátnőm ujjai kiegyenesednek. Legszívesebben elsimítaná azt a tincset, csak hogy megszabadítsa a férfit a nemtörődömség nyilvánvaló jelétől.

És persze a ruháitól.

Ha kettesben lennének, és Bennett is benne lenne, az biztos, hogy Harper hagyná, hogy a pultra döntse.

Én pedig órákig fertőtleníteném utánuk.

Ami még így is megeshet, mert Harper „tüzes hangulata” vagy a feromantikája – igen, ő kérte, hogy így használjam ezt a szót – olyan, mint a közönséges nátha: fertőző és módfelett kellemetlen. Már a puszta gondolat arra késztet, hogy messziről fixírozzam a kézfertőtlenítőmet.

– Három dollár ötven cent lesz – jelenti be Harper, megvárja, hogy Bennett lehúzza a kártyáját, és csak utána esik neki a kávégépnek.

Mivel már majdnem végeztek, felállok. A férfi rám villantja a tekintetét. Egyetlen pillanat az egész, mégis földbe gyökerezik a lábam.

A kék szempár ridegsége pont olyan hatással van rám, mint amikor először megláttam a tárgyalóteremben, hónapokkal ezelőtt.

Leküzdöm a remegést, és felszegett fejjel a pékárus vitrinre koncentrálok. A pult mögött is lesütött szemmel tevékenykedek, mintha a kötényem lenne a túlélésem záloga, vagy egy védőpajzs Bennett csontig hatoló pillantásával szemben.

Amint a kék szempár tulajdonosa letelepszik a kávézó túlsó végében, újra kinyílik az ajtó, egy csapat vendég sétál be rajta. Hálás vagyok ezért a közjátékért, így némileg oldódik a feszültség a helyiségben. A reggelizők sosem egymás után szállingózva érkeznek, hogy legyen időnk kiszolgálni őket anélkül, hogy felpiszkálnánk a türelmetlenségüket. Nem, ők úgy masíroznak be, mint valami marhacsorda, és a másodpercek alatt kialakuló, kígyózó sor hirtelen betölti az egész kávézót.

– Üdv a Kockacukorban! – köszöntöm a következő vendéget. – Mit adhatok?

Miután felvettem pár rendelést, és az emberek egyre morcosabbak, elhagyom a hosszadalmas üdvözlést. Sőt, már a szimpla helló sem jön szívből.

Felnézek a soron következő vendégre, hogy megtudjam, mit kér, de a szavaim bennragadnak. A férfi egy grizzlymedvére emlékeztet: tekintete vad, haja gondozatlan, kockás inge és szakad farmere csupa folt. Már ennyi is elég ahhoz, hogy hátrébb dőljek, mintha csak attól félnék, hogy a kosz a pulton keresztül engem is bemocskolhatna. Nem mintha makulátlan lennék.

Sóvárogva sandítok a kézfertőtlenítőm felé.

Ha úgy látnám, nem bántanám meg azzal, hogy egy keveset ráspriccelek, megtenném. Persze nem biztos, hogy segítene, hiszen akármilyen sűrűn fertőtlenítem a kezem, mégsem érzem tisztábbnak magam.

– Egy olasz baconös-salátás-paradicsomos panini és egy fekete kávé lesz – mondja a medve. – És jobb lesz, ha nem kell itt állnom a nap végéig.

A megtépázott idegeimre nincs túl jó hatással az erélyes hangnem. Remegni kezdek. A kimerültség érzéséhez már hozzászoktam, de a félelem az újdonság erejével hat rám. Harper már nyújtja is a medve kávéját, én pedig sietve ráhúzom a papírgyűrűt, mielőtt megégetném a kezem.

De a pohár alja kicsúszik a tenyeremből, a hirtelen mozdulattól a forró kávé az ujjaimra ömlik. Sikoltva hátraugrom az égető fájdalomtól, amitől a maradék részben a pulton, részben a medveszerű vendégen köt ki.

Harper felém sandít a kávéfőzőtől, én már a kötényembe törölgetem a kezemet. A helyiségre nem száll síri csend, de a beszélgetések alapzaját eltompítja a pulzusom vad lüktetése.

A bozontos férfi rácsap a pénztárgépre, és előrehajol. Pislogva nézek fel rá. A szempillám rebeg, a testemben minden izom egyre feszesebb, olyan vagyok, mint egy pattanásig feszített rugó.

Bár apám korai haláláig sosem dolgoztam, de azért tisztában voltam azzal, hogyan zajlik az élet a birtokunkon kívül. Tudtam, hogy az emberek különféle érzelmeket élnek meg, jókat és rosszakat is, sőt én magam is találkoztam ilyesmivel, de ez a viselkedés számomra teljesen idegen.

– Mi a fasz bajod van? – üvölti a medve az arcomba.

– Sajnálom – válaszolom sietve, az apró égési sérüléseimet már el is felejtettem. – Baleset volt.

– Leszarom!

Harper homlokát ráncolva már indul is felém, miközben remegni kezd az alsó ajkam. A férfi tiszteletlensége borzasztóan feldühít, de a kiszolgáltatott helyzetem sokkal jobban zavar. Nem mondhatok semmit, nehogy elveszítsem az állásomat, az egyetlen bevételi forrásomat. De nem csak erről van szó. Ha ez a vita elfajul, veszélybe kerülhet a testi épségem is. Az is lehet, hogy már most bajban vagyok.

– Kérjen bocsánatot – csendül fel mellettem egy mély, nyugodt, de mégis sötét és vészjósló hang.

Mintha egy hóhér szólalt volna meg.

– Most.

Minden elcsendesül, csak az utca zaja szűrődik be kintről. Mintha egy vákuum hirtelen elszívta volna a levegőt a helyiségből. A tüdőmben még maradt valamennyi, de a testem remegve próbál oxigénhez jutni. Tekintetem a velem szemben álló fenyegetésről a mellettem állóra siklik.

Mr. Bennett.

Olyan közel van, hogy a testéből sugárzó hő áthatol a ruhámon, felmelegíti a bőrömet is. Azonnal elpirulok. Sőt, nem tudok elfordulni sem.

De a kék szempár nem néz rám. Egyszer sem.

– Ha meg kell ismételnem, a dolgok… kellemetlenné válnak.

A medveszerű vendég fröcsögni kezd, összehúzott szeméből süt a hitetlenség.

Bennett leveszi a kabátját, felém nyújtja. Szédülten, enyhén tátott szájjal bámulok fel rá. Az arca nem árul el semmit. De a tekintete… fagyos, mintha két kifent jégcsap készülne a halálos csapásra.

Gépiesen markolom meg a puha szövetet, Mr. Bennett illata az orrcimpámat csiklandozza. Fűszeres és mentolos, friss és tiszta. Észveszejtő.

– Mi a fasz? – mozdul előrébb a pulton a dühös vendég. – Ki a pöcsöm maga?

Bennett lepillant a mandzsettagombjára, majd hosszú ujjaival kiszabadítja a két rubint szemű, ezüst kígyót. Aprólékos, de nyugodt minden mozdulata. Miután végzett, felém nyújtja mindkét gombot, és lassan feltűri az inge ujját.

A kabátjával a karomon, a mandzsettagombjával a tenyeremben, földbe gyökerezett lábbal nézem az előtűnő csupasz alkarját. Mintha csak egy műsorban vetkőzne. Még Harper is mozdulatlanul bámulja Bennett igéző mozdulatait.

A kék szempár végez az egyik karjával, jöhet a másik.
A szívem mintha dadogna, de nem tudok félrenézni. Valahol mélyen, az agyam legtávolabbi zugában ott fészkel a gondolat, hogy megvetem ezt az embert, de a bennem élő nő pillanatnyilag felülkerekedett ezen.

A nő, aki egy gyönyörű és erőteljes férfi látványán legelteti a szemét.

Úgy hiszem, legbelül mindannyian állatok vagyunk, és folyamatosan küzdünk az alapvető ösztöneinkkel. Pont úgy, ahogy én is harcolok a jogász iránti vonzalmammal, mióta először megláttam a tárgyalóteremben.

– Mit akar csinálni? – röhög fel a medveszerű vendég, a hitetlenkedő hangjában egy csipetnyi nyugtalanságot vélek felfedezni. – Meg fog ütni?

– Ha elkerülhetetlen – válaszolja Bennett.

– Ez csak egy liba!

– Tévedés.

Bennett mindkét keze ökölbe szorul, fejét enyhén megbillenti. A felülről érkező fény megvilágítja ugyan, de a hangjában megbújó sötét szándék ellensúlyozza az angyali megjelenését.

Ha viszont Luciferhez hasonlítjuk…

A mellkasomhoz szorítom Bennett kabátját, amint a belőle áradó energia fagyos, téli fuvallatként a csontomig hatol.

– Leszarom, haver – veti oda a medveszerű vendég.

Bennett kétszer bólint. Bármire is jutott magában, én ösztönösen hátrálok egy lépést. A kék szempár eltökélten villan, mielőtt meglendül a keze, és elkapja a férfi torkát.

– Szent szar… – súgja Harper mögöttem.

Ha tudnék beszélni, egyetértően ismételném a szavait.

– Mi a fasz…

Bennett egyre erősebben szorongatja a vendég torkát, ujjai a fulladozó medve bőrébe mélyednek. A pult fölé rántja, a magasban tartja, miközben a torzonborz szerencsétlen kétségbeesetten próbálja kiszabadítani a nyakát.

– Ha a következő megszólalása nem bocsánatkérés, elveszíti a nyelvét – magyarázza Bennett higgadtan, bár a körülötte lévő levegő szikrázik az erőszaktól. – Megértette?

Nagyot nyelve készen állok arra, hogy engedelmeskedjek, holott nem is hozzám beszél. Pont ez volt az, amit ijesztőnek találtam a jogászban: úgy éreztem, ösztönösen megtenném, bármit is mond nekem. Igyekszem leküzdeni a késztetést, bár még mindig csak egy bénult néző vagyok az élet színházában.