Copyright © Baráth Katalin, 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Egri Mátyás

Tördelő: Kozári Imre

Korrektor: Czene István, Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-743-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

I. Egy magándetektív irodája – nappal

II. Egy filmsztár háza – este

III. Egy magyar mozinábob palotája – éjjel

IV. Egy viharos istálló – éjjel

V. Egy halálos hálószoba – hajnal

VI. Egy alkonyatról elkeresztelt mólón – nappal

VII. Egy halott grizzly árnyékában – nappal

VIII. Egy pletykalap szerkesztőségében – nappal

IX. Egy napsütéses temetőben – nappal

X. A Szent Rita Leányszállóval szomszédos utcában – este

XI. Visszatérés Sonego Hillre – nappal

XII. Egy hollywoodi filmgyárban – nappal

XIII. Egy illatos narancsligetben – nappal

XIV. Egy transzkontinentális vasúti állomáson – nappal

XV. Óceánpart – este

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

I. Egy magándetektív irodája – nappal

Melyiket válasszam? A biztosat, mely a transzkontinentális vasútvonalon visz New Yorkig, honnét egy óceánjáró fedélzetén Hamburgba juthatok? S onnan Budapestre?

Magam elé vontam a térképet, melyet Marlowieczki asztalának alsó fiókjában találtam, és kiterítettem a magam jóval szerényebb titkárnői asztalára. Los Angelesből San Franciscóba, onnan kelet felé, igen. Ez volna az észszerű választás. És a gyorsabb is.

Ahogy gondolatban elhangzott az „észszerű”, megjelent előttem anyám arca. A szemét forgatta, és rosszallóan húzta el a száját. Ugyanis ha valamit az értelem és a józan észjárás diktált, ő annak rendszerint hátat fordított. Vagyis a helyemben ő nem az észszerű, keleti útvonalat választaná.

Én is azt hiszem, hogy nyugat felé kellene vennem az irányt, hajoltam mélyebben a térkép fölé. Még sohasem láttam az Indiai-óceánt. Az afrikai földrészről nem is szólva. Nyugat felé utazva megtehetném.

Anyám a képzeletemben bólogatott.

Ez eldöntötte a kérdést: mégiscsak New York felé indulok, keleti irányba. Olcsóbb, biztonságosabb, gyorsabb. Mindaz, mire egy józan, megfontolt fiatal nő vágyhat, aki hosszú útra készül, és aki csöppet sem hasonlít az anyjára. Egy ilyen nő szemében holmi idegen óceánok kínálta kalandok vagy izgalmas idegenekkel teli fedélzetek nem múlhatják fölül a gyakorlatiasság és az illendőség érveit.

Az árfekvésről nem is beszélve.

Kihúztam a Los Angeles Times hetek óta őrizgetett oldalait Az Egyesült Államok alkotmányának rövid története alól. Századjára is átböngésztem a tengerentúli menetrendeket és az utazási ügynökségek ajánlatait. Bárhogyan is számoltam, bármelyik irányba is indulnék, legalább kétszáz dollár hiányzott a költségvetésemből. Ha útba ejtem Indiát és Szuezt, annál is több.

Ez talán egy jel, hogy nem kellene még föladnom. Hogy talán nem számoltam minden lehetőséggel, nem várakoztam elég hosszan az állásközvetítők irodái előtt. Sírnom kellett volna, a mellemet vernem, a ruháimat tépnem, és talán megesett volna rajtam a szívük. Hiszen egy ifjú hölgy könnyei minden szívet meglágyítanak, nem igaz?

Bár akadt nem egy állásközvetítő úr, ki nem könnyekre vágyott, mikor arra fordult a szó, én miféle szolgáltatásokat ajánlhatok föl egy büfésnői vagy egy éttermi mosogató állásáért cserébe. Meg voltam döbbenve – no nem a munkakörök vagy az urak erkölcsi tartásának megdöbbentő hiánya miatt. Hanem azért, mert elég csinosnak találtak ahhoz, hogy afféle szolgáltatásokra tartsanak igényt.

Bizony, ha egy lányt sokáig filmszínésznő alkalmaz, akkor hamar tudomásul kell vennie, hogy külseje legjobb esetben is csak átlagos. „Téged, drágám, egy deka sex appeallel sem áldott meg az ég”, hallhattam eleget. „Ezzel a szemszínnel és hajjal legföljebb cselédlányt játszhatnál Tijuanából, akinek az az egy mondat jut, hogy asszonyom, egy úr keresi magát a hátsó bejáratnál.”

Én mégsem ezért mondtam föl.

Hanem mert a feladatok, melyeket Von Samosa művésznő adott, egy centivel sem vittek közelebb a célhoz, amiért otthagytam a Corvin Áruházat, hogy Amerikába vándoroljak.

Művésznő?

Elmosolyodtam.

Szamossy Liliről mindenki tudta Pesten, hogy csak azért jutott Hollywoodig, mert Guthi Aladár, a Silver Pictures gyártási igazgatója, rajta felejtette a szemét annak idején, mikor betévedt a Király Színház matiné-előadására. A kis Sontag Berta pedig, ki akkor még csak egy hete szerepelt Szamossy Lili néven a színlapokon, elhitette vele, hogy nála kitűnőbb végzet asszonyát egész Európában nem találhat egy Diófa utcai zugkabaré-igazgató, ki Amerikában tervez meggazdagodni.

Egy pillanatig majdhogynem visszavágytam abba a hűvös és elegáns villába Hollywood mellett, a Sonego Hill meredek nyugati oldalán.

Még mit nem, gondoltam. Egy esztendő bőven elég volt.

Ezzel szemben a spórolt pénzem nem elég. Nem elég ahhoz, hogy hazáig kitartson. Szereznem kell még legalább kétszáz dollárt, hogy minél előbb hátat fordíthassak ennek az irodának, ahol a sarkokban penész tenyészik, és még a titkárnői irkát is a saját fizetésemből kell megvásárolnom. A nagyzoló apróhirdetések mégis first class nyomozószolgálatként emlegették.

Szerencse, hogy a jegyzetfüzetet bármikor átkeresztelhetem receptgyűjteményre, amennyi bejegyzés került bele az elmúlt két hónapban.

A csengő rekedt berregése térített magamhoz. Az órámra néztem: fél hét. Az ügyfél pontos, én pedig hamarosan elindulhatok haza, a Szent Rita Leányszálló legkisebb szobájába.

Vetettem egy pillantást a főnököm irodája felé. A tejüvegen át semmi mozgást nem láttam, mi nem lepett meg. Ajtót nyitottam hát Mrs. Kilnernek – az ajtónyitás éppen úgy az én feladataim közé tartozott, mint a kávéfőzés, hamutartó-ürítés, mosdósikálás. Továbbá a megbízások fölvétele, a nők kikérdezése és detektívengedély havonkénti megújítása. O’ Shaughnessy rendőrkapitány, akit városszerte csak Hollywood kapitányként emlegettek, nem bízott annyira a főnökömben, hogy egy egész évre engedje szabadon kószálni a városban.

Hellyel kínáltam Mrs. Kilnert. Figyelemre méltóan ura volt a mozdulatainak, de én sem vagyok már naposcsibe. Aki ilyen szorosan fűzi össze az ujjait az ölében, az a kézremegést akarja palástolni. A kaliforniai tavasz egy ritka borús napjára ébredtünk – ki húzza ilyenkor arcára a kalapja sötétkék fátylát?

Pedig nem volt szükség rá, hogy az asszonyt alaposan szemügyre vegyem. Én jegyeztem le a megbízást, mellyel kilenc napja és négy órája Marlowieczkihez fordult, és már azt is tudtam, mivel tudom fölszárítani a könnyeket Mrs. Kilner fátyla mögött. Habár biztos voltam benne, derekasan próbálkozott a bronzbarna púderrel, melyet a Los Angeles-i hölgyek azonnal az arcukra pamacsolnak, mihelyst beköszönt a március.

– Irodánk megfelelt a megbízásnak – közöltem az asszonnyal, aki Pasadenából autózott idáig, nehogy otthona környékén híre menjen: magánnyomozóhoz kergette a szükség.

Kinyitottam a jobb napokat látott krokodilbőr retikült, mit Von Samosa művésznő, született Sontag Berta ajándékozott nekem egy ritka nagylelkűségi rohamában. Lassan belecsúsztattam a kezemet – de nem húztam ki.

Egyenesen Mrs. Kilner lefátyolozott arcába bámultam. Nem láthattam a tekintetét, de halálosan biztos voltam benne, hogy a retikült és benne a kezemet fixírozza, miközben halvány rózsaszínűre festett szája sarkát nyaldossa.

– Hetvenöt dollár – mondtam. – Csekket nem fogadhatok el. – A tejüveg felé intettem. – Mr. Marlowieczki a lelkemre kötötte.

– Hetvenöt? – Mrs. Kilner olyan gyakorlottan kapaszkodott a gyöngysorába, hogy Guthi Aladár alighanem őt is azonnal szerződtette volna a Silver Pictures sztárjai közé.

Feltéve, hogy a logopédusok sem találnak hibát a kiejtésében. A Jazzénekes bemutatója óta a logopédusképzők és a nyelvtanáriskolák jelentették az új Alaszkát, ahová az aranyásók tömege siet. Nem tudom, a beszélő film megváltoztatta-e a világot, ahogy a filmesek mondják, de hogy Los Angelest kifordította magából, annak még én is a szemtanúja lehettem, holott két éve sincsen, hogy bevándoroltam.

– Ötven dollár az iroda költségeit és Mr. Marlowieczki szakértelmét fedezi – jelentettem ki. – Huszonöt dollárt az ön szakácsnőjének kezébe számoltunk le, miután megtaláltuk a hölgyet egy sacramentói kifőzde konyhájában.

– Máris munkát kapott az a hálátlan dög? – háborgott Mrs. Kilner. – Nem azért rúgtam ki, hogy ne tanuljon belőle!

Tanult is belőle, gondoltam, de hangosan eszembe se jutott közölni Mrs. Kilnerrel. Leyla, ez a megtermett, erős kezű, enyhén mogorva fekete asszonyság azt tanulta, hogy ha az alkalmazód nem fizeti ki az utolsó heti béredet, magadnak kell gondoskodnod a kifizetésről. Leyla kissé tán túllőtt a célon, amikor Mrs. Kilnernek azt a brossát csúsztatta a köténye zsebébe, melyet a nő a férjétől, Mr. Kilnertől kapott az első házassági évfordulójára. A brosst az esedékes évfordulón, e hét vasárnap is a keblére kellett tűznie, ha nem akarta, hogy Mr. Kilner szűkebbre szabja a kosztpénzt, melyből a nagyságos asszony önzetlen támogatást juttatott a lóversenyzés sportjának is.

– Huszonöt dollárba került, asszonyom, hogy Leyla megfeledkezzen a sérelmekről, melyek állítása szerint a maga házában érték alkalmazásának ideje alatt – magyaráztam Mrs. Kilnernek.

A kezemet még mindig nem húztam ki a retikülből.

– Sérelmek? – kérte ki magának Mrs. Kilner, és közelebb hajolt az asztalhoz, melyen a retikülöm hevert. – Ugye följelentette a rendőrségen? Végtére is a lopás bűncselekmény.

– Természetesen – helyeseltem készségesen, mivel a lopás valóban bűncselekmény.

Leylát persze eszembe sem jutott följelenteni. Egyébként is ad acta tették volna az ügyet: 1934-ben, alig egy perccel a történelem legsúlyosabb pénzügyi válsága után Hollywood kapitány nem vehet üldözőbe minden kirúgott és kisemmizett szakácsnőt, sofőrt és konyhalányt.

– A hetvenöt dollárt Mr. Marlowieczki kezébe számolom le személyesen – kelt föl Mrs. Kilner.

Nem volt elég gyors. Mire az üvegezett átjáróhoz ért, már megelőztem.

– Psszt – illesztettem mutatóujjamat a számhoz. – A főnök éppen Mr. Rolph titkárával tárgyal. Ma már senkit sem fogad.

– Mr. Rolph? – suttogta Mrs. Kilner. Most elég közel állt hozzám ahhoz, hogy lássam, nagy kék szeme elkerekedik a kék fátyol mögött. – Úgy érti, James Rolph?

Bólintottam, és az íróasztalomra mutattam.

– Hetvenöt dollár – súgtam.

– Nahát, hogy a kormányzó is Mr. Marlowieczkivel dolgoztasson… – csóválta a fejét Mrs. Kilner.

Kimért léptekkel közelített az íróasztalhoz. Túl lassan, gyanúsan lassan – ezúttal mégis késve reagáltam.

Hiába, nehéz egyszerre meggyőzően hazudni és az ügyfelek körmére nézni.

Mrs. Kilner magához rántotta a retikülömet, és szinte könyékig merült benne, úgy kutakodott.

Vártam egy percet. Aztán még egyet.

Mrs. Kilner fölkapta a táskát, és az asztalra szórta a tartalmát.

A bejárati ajtóhoz sétáltam, és nekidőltem, szembefordulva az asszonnyal, akinek a férje a megye postahivatalait irányította.

– Nyolcvan dollár – mondtam.

– Hol van?! – pördült elém az asszony. – Adja ide!

– Nyolcvanöt dollár – mondtam, és a főnökömhöz vezető ajtóra böktem. – Vagy szólhatok egy-két rossz szót a férje érdekében a kormányzó titkáránál.

Mrs. Kilner az asztal sarkára roskadt, és jó magasra fölhúzta a szoknyáját. Egy köteg ötdolláros szorult a harisnyatartója és a combja közé, abból számolta le a nyolcvanöt dollárt.

Én is megszámoltam a pénzt, aztán bezártam a legfölső fiókba. Most, hogy az üzlet legfontosabb részét lebonyolítottuk, kitártam a folyosói ajtót, hogy Mrs. Kilner is megértse: vége a munkaidőmnek.

Mrs. Kilner azonban csak akkor mozdult, amikor a kosztümkabátom órazsebéből előhúztam az évfordulós brosst, és a szemközti folyosószomszéd lábtörlőjére tettem.

Az asszony kifelé lódult. Amikor mellém ért, megtorpant. Fölhajtotta a fátylát, és lenézett rám (magasabb volt némiképp, így nem volt nehéz). Talán azért, hogy megijesszen. Vagy hogy éreztesse velem, társadalmilag mennyire fölöttem áll.

Hogy erkölcsileg is, abban kétlem, hogy maga is hitt volna.

Visszaléptem az irodába, és bezártam az ajtót, mielőtt Mrs. Kilner újra rám tört volna, hogy ezúttal a zsebemet forgassa ki. Rendet raktam a retikülömben, szigorúan szürke és ódivatú kalapomat a fejembe csaptam. Nem feledkeztem meg a huszonöt dollárról sem, mely a frissen kialkudott nyolcvanötből nekem járt. A többit fölmarkoltam, és benyitottam vele az ajtón, melynek üvegére – csakúgy, mint a folyosói ajtóra – az alábbit festették:

FILIP MARLOWIECZKI

MAGÁNDETEKTÍV

Marlowieczkit ugyanabban az elrendezésben találtam, ahogy ebédszünetről visszajőve hagytam: az írógépre dőlve horkolt. Piszkosszőke haja a tarkójára tapadt, vöröses szemhéja alatt ide-oda mozdult a szemgolyója, akár vakond a földben. Változás csak abban történt, hogy időközben kiürült a viszki palackja, és a befűzött papírt, mely fehéren lebbent az ajtónyitásra, néhány fekete betű piszkította be. Fölkaptam a poharat és az üveget (még csak az hiányzik, hogy Marlowieczki álmában beletörölje valamelyikbe a homlokát), és elolvastam a mondatot:

Amikor Marlowieczki előszőr láta Terry Lennoxot, részeken ült 1

Ó, te jó ég, Filip! Megint egy újabb „holtbiztos, hogy bestseller”? És bár az apád egy ladiszlói molnár fia, te már a burbanki kenyérgyár mellett születtél! Hogyan lehetséges, hogy hibásabban írsz nálam azon a nyelven, mi neked az anyanyelved?

Az üvegneműt az iratszekrényre tettem. A kezem már a hátsó lépcsőre nyíló ajtó kilincsén volt, mikor visszasiettem az írógéphez. Finoman átbillentettem a főnököm fejét az asztallapra, hogy hozzáférjek a billentyűkhöz.

Amikor Marlowieczki előszőr láta Terry Lennoxot, részeken ült 1 irodában, miközben a titkárnője ötvenöt dollárt keresett neki.

Nem vagyok barátja a fikciónak, ezért magamhoz vettem egy újabb ötdollárost Mrs. Kilner harisnyában dugdosott pénzéből. Csak hogy valóban ötvenöt maradjon.

A mexikóiak templomának harangja megkondult, és én pontban este hétkor végre hátat fordíthattam Filip Marlowieczkinek és a piszkos kis ügyeknek.

Egy piszkos nagy ügy azonban negyvenegy perce várt rám anélkül, hogy rákészülhettem volna akár imával, akár revolverrel. Egy tükrösre fényesített, vanília árnyalatú Delage volánja mögött leste a sikátort, és abban a pillanatban, mikor kiléptem az óceán- és celluloidszagú kaliforniai alkonyba, szarvasbőr kesztyűs kezével odaintett magához, és fölrúgta minden álmomat, melyeket transzkontinentális vasutakról, óceánjárókról és dunai korzózásról szőttem.

II. Egy filmsztár háza – este

A Sonego Hill-i kis palota teraszán ültem, és sokadjára ámultam el azon, ahogy lassan elfeketül az ég az óceán fölött. Mintha a sötét semmi ereszkedne Los Angelesre.

Jól tudtam, ez azért van így, mert a közönség elől elzárt partvidék és a fölötte emelkedő Sonego-hegy luxusához az is hozzátartozott, hogy a villanópor fényével vakító Beverly Hillsre innét csak az lásson rá, aki hajlandó egészen kitekerni a nyakát.

Vagy akinek mások tekerik ki a nyakát. Hollywood kapitány önelégült őrmesterei szívesen meséltek az italtiltás éveiről, mikor a brandy, a sör és a viszki cézárjai tucatjával eresztették vetélytársaik hulláját a Sonego óceánba kígyózó mólójáról, a Funicular Bridge-ről a sós vízbe.

Én most martinit ittam. Erre a Samosa-villában töltött másfél évem alatt sem a teraszon, sem Lily von Samosa orgonalila budoárjában, sem a konyhában nem volt példa soha. Egyszer előfordult, hogy belekóstoltam a vitaminkoktéljába, mit esténként cipeltem föl neki a gyógyszeres fiolákkal együtt, de az a penetráns íz sokkal inkább büntetés volt, mint kiváltság.

Úgy sejtettem, Sonego Hill egyik házában sem esett meg soha, hogy titkárnőt martinival kínáljanak. Különösen, ha az a titkárnő egy hűtlen némber, akinek volt mersze nemet mondani arra a páratlan lehetőségre, hogy személyesen, levélben vagy telefonban tagadhatja le kenyéradó gazdáját, a Silver Pictures világsikereinek legendás csillagát, Lily von Samosát, ha magyar ismerősei keresik. Főleg ha olyan ismerősök, akiket Lili még Sontag Berta néven itatott a cipőjéből pezsgővel, miközben a Kék Papagáj zárt páholyának asztalán táncolt.

Ezeknek az ismerősöknek Lily von Samosa sosem tartózkodott otthon. Sem a fiaiknak, sem a feleségeiknek, sem az unokáiknak és azok feleségeinek.

Aznap este azonban senkit sem kellett letagadnom. Kivéve magamat: Lili egyenesen fölszólított, tagadjak, ha valakinek az a vad ötlete támadna, hogy a művésznő személyesen fordult hozzám a kérésével. Azok után, hogy háládatlan riherongy módjára faképnél hagytam.

– Miféle férfi ez a te detektíved? – kérdezte Szamossy Lili, née Sontag. – Megbízható? Van fegyvere?

Ugyan mit akarhat ez Marlowieczkitől? Ha meg akarja bízni egy üggyel – és Isten a megmondhatója, nagy szükségünk volt ügyre és bevételre –, akkor tudom, mi a helyes válasz. De ha Marlowieczkit, a férfit nézte ki magának (Filip gyakran lebzselt az MGM és a Paramount stúdióvárosainak a környékén attól a szilárd meggyőződéstől fűtve, hogy az ő kéziratából lesz a következő kasszasiker, így akár össze is futhatott Lili egy barátjával), akkor jól meg kell válogatnom a szavaimat. Nem akarok újra állásért könyökölni Los Angeles félhomályos, elnyűtt előszobáiban.

– Mi az, Nanuska? – reccsent rám Lili művésznő azon a mély, horzsolós hangján, mi sajnálatos módon nem érvényesülhetett a filmekben, mikor a művésznő csillaga még fényesen ragyogott. Azok a filmek némán születtek, s immár azok is maradnak. – Csak nem szűröd össze a levet a detektív urasággal?

Fölnevetett, és egyetlen hajtásra kiitta a martinit a pohárból.

Magyarul beszélgettünk, ahogyan mindig. Hasznos volt, ahogyan mindig: az ember az anyanyelvéből könnyebben kihallja a fölfokozott idegállapot vokális árnyalatait. Még akkor is, ha egy dörzsölt, vonásai és mozdulatai hangszerén mesterien játszó színésznő szándékait kellett kifülelni.

– Filip Marlowieczki igazán megbízható – mondtam –, kivált ha detektívmunkáról van szó. Ha igénybe kívánja venni a szolgálatait, talán még akad szabad időpont a héten. Akkor találkozhatnak, és megbeszélhetik a részleteket.

Lili kelletlenül morgott, akár a nőstényoroszlán, aki elpilledt a szavannai hőségben.

– Vagyis összeszűröd vele a levet – állapította meg. – Örömmel hallom. Szörnyen idegesített, ahogyan játszod a világ előtt a megközelíthetetlen szüzikét. Ennél jobban már csak az a rémesen unalmas, szürke kalapod idegesített. Remélem, a nyomozód vett neked egy kacérabbat, amiben tényleg ifjúnak nézel ki, és nem az öreganyámnak. A hajad színe tulajdonképpen nem tragikus, csak közönséges barna… Huszonöt éves korodra már tudnod kéne, mi áll jól.

Nem méltatlankodtam, nem javítottam ki. Annak idején hallottam a szobalánytól, hogy a gázsija maradékát ékszerekbe fektette, ezért jócskán maradhatott mit a tejbe aprítania azután is, hogy álomgyári primadonnák és hősszerelmesek tucatjainak úszott el minden befektetése a New York-i börze fekete péntekén.

Lily von Samosa segíthet benne, hogy még nyár előtt összegyűljön az a kétszáz dollár.

– Válasszon egy időpontot, művésznő – ösztökéltem. – A főnököm örömmel fogadja majd, még ha a kormányzót kell megvárakoztatnia is. Mr. Marlowieczki hatalmas rajongója a filmművészetnek.

Jegyzetfüzet és toll került elő az ősi krokodil retikülből. A kezem még emlékezett a mozdulatokra, melyeket Lily von Samosa mellett gyakoroltam be.

Egy elkésett cankó suhant el a fejünk fölött. Egyenesen belerepült az óceán fölötti feketeségbe.

– Los Angelesben mindenki hatalmas rajongója a filmművészetnek – bámult a madár után Lili. – Mégis ott ülök a rohadt kisasztal mellett egész nap, és hiába imádkozom a telefonnak, hogy nyikkanjon már meg.

Tisztán hallottam a keserűséget ebben a nyugtatónál is hatásosabb Sonego Hill-i csöndben. Bizonyára a dundi kaliforniai cankó is hallja, ha nem a víz fölött hasította volna a levegőt már rég.

Von Samosa művésznő megborzongott. Egy elsőbálozó titkárnő most fölpattant volna, hogy elszaladjon azoknak a pirosas-narancsos mexikói szőtteseknek egyikéért, melyek tucatszámra hevertek a Samosa-villa megannyi pamlagán, díványán, rökamiéján. Én azonban tudtam, hogy Lili művésznő hirtelen feltörő reszketegségeit nem a gyorsan hűvösödő parti este okozza.

– Szívesen telefonálok Mr. Marlowieczkinek – mímeltem, hogy máris fölkelek a vesszőfonatú székből. – Talán most is ide tud jönni, ha elég sürgős az ügy.

Filipnek egy hét is rövid lett volna, hogy kijózanodjon, és képes legyen nyomozóként működni. Jómagam azonban tudok úgy tenni, mintha a főnök telefonon meghagyná, jegyezzem föl a megbízás részleteit, mert ő sajnos egy arizonai bányatulajdonos végtelenül csavaros ügyében nyomoz Yuma-Külsőn. Hogyne, amint nyakon csípi az évszázad üzletének aljas meghiúsítóját, rohan, hogy megmentse a művésznőt. Addig is a művésznő vegye igénybe Nanus segítségét, aki természetesen és szorosan együttműködik Sal Spate-tel, Mr. Marlowieczki nyomozópartnerével.

Mr. Spate ugyan nem létezett, de merített papíros névjegye rémesen sokba került. Már csak ezért is mindig magammal hordtam.

Lili átnyúlt a dohányzóasztal fölött, és megragadta a karomat. A kabáton keresztül is éreztem tenyere hidegét.

– A te Marlowieczkid el tudna kísérni ma este? – kérdezte. – Egy vacsorára, mit nem mondhatok le.

Lili felé fordultam, sajnos azonban semmit sem láttam belőle a terasz sötétjében. Valahol a villa belsejében égett a lámpa, de biztos voltam benne, hogy a teraszra szándékosan nem jutott se lámpa, se gyertya, se egy afféle miniatűr máglyás lábos, mi olyannyira dívott a hollywoodi paloták kertjében.

Nincs az a kiöregedett végzet asszonya, ki önszántából mutogatná az arcát. Még egy titkárnőnek sem.

– Ma este? – kérdeztem vissza, megfontoltan visszanyelve a csodálkozást. – Hány órakor?

– Bel-Air, este tíz. – Lili olyan közönyösen adta meg az adatokat, mint egy taxis diszpécser. – Aladár produkciós partit rendez. Összemelegedési est azokkal, kik szerepelnek az új filmben.

Lázasan törtem a fejem. Lili azonban tíz másodpercig se bírta türelemmel.

– Aladár nem más, mint Al Cuddy, így már biztosan ismeri a főnököd – világosított föl. – Ha tényleg olyan nagy művészetrajongó.

Guthi Aladár a Silver Pictures korlátlan hatalmú producere, számtalan egzotikusnak elkönyvelt európai filmcsillag fölfedezője volt. Újvilági nevét nemcsak Marlowieczki ismerte, de Los Angelesben mindenki. Rajtuk kívül Amerika minden moziimádó polgára is. No meg a fél világ, ráadás gyanánt.

Fontoskodón lapoztam hátra a füzetemben.

– Tartok tőle, Mr. Marlowieczki fél tizenegynél előbb nem ér vissza Yumából – mondtam igyekezetem szerint a lehető legbarátságosabb hangomon. – Ha tizenegyre ér Mr. Cuddy partijára, az megfelel?

– Nem! – kiáltotta Lili. De máris lehiggadt, és csöndesebben ismételte: – Nem. A kísérőmnek velem együtt kell érkeznie, és egészen addig vigyáznia kell rám, míg haza nem érek. Sőt! Még jobb, ha hazahoz, és reggelig marad.

Elhallgatott. Csak a finom csilingelést hallottam, mi a szinte vállig érő fülbevalók egymásba fűzött apró aranykarikáitól származott.

Lili rendszerint az ékszereivel játszott, ha nyomasztotta valami. A fülbevalójával ritkán. Az aggodalmas hangulatot főleg a súlyos, ónix és ezüst karkötők sínylették meg.

Nem hittem, hogy Lili ágyba akart volna bújni a főnökömmel.

– Mr. Marlowieczkinek van egy partnere, bizonyos Sal Spate – közöltem derűsen. – Végzett már testőri munkát… Ha jól emlékszem, Mr. Rolph mellett.

Még a sötétben is láttam, ahogy a vászonról milliókat megbűvölő, feketén égő szem rám villan.

– James Rolph, a kormányzó? – kérdezte. – Minek neki testőr? Ott van a felesége, legalább egy mázsát nyom. Csak az ura elé áll, és az a hájrengeteg minden golyót megfékez. S még így sem lesz egyiküknek sem baja – nevetett kurtán, szárazon.

– Lövöldözés lesz Mr. Cuddy partiján? – Őszintén elcsodálkoztam. – Ez egy újsütetű hollywoodi szórakozás?

– Ne butáskodj, Nanuska – felelte Lili. – Aladár emberei mindenkitől elveszik a pisztolyt még a kertkapuban.

Tudtam, hogy a filmüzlet vérre megy, és hogy az amerikai törvények meglehetősen elnézőek, ha fegyverekről és puskaropogtatásról van szó (már ideúton, a hajón tanulni kezdtem azt a híres alkotmányt), mégis nehezen hittem, hogy egy filmes megbeszélésre állig fölfegyverkezve érkeznek a színészek, forgatókönyvírók, rendezők.

– Nem testőrre van szükségem – szögezte le