A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Susanna Hoffs: This Bird Has Flown, 2023

Fordította:
LUKÁCS ANDREA

Copyright © 2023 by Susanna Hoffs

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Marie Mundaca, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-39-3

A zene szerelmeseinek és a szerelmeseknek mindenhol a világon.

ELSŐ RÉSZ

Ha péntek, akkor szerelmes vagyok

Ott álltál a szikla peremén, és repülni akartál

– Neil Young

1

EGY BOHÓC KÖNNYEI

Ha belegondolunk, a lift olyan, mint az élet: vagy felfelé megy, vagy lefelé. Én kurvának öltözve gyorsan száguldottam lefelé egyedül egy Las Vegas-i „privát rendezvényre”, amit sosem lett volna szabad elvállalnom. Van valami hátborzongató a privát rendezvényekben. De kétségbe voltam esve. Több ok miatt is. Bárcsak megfordulna a szerencsém, és ez lenne az utolsó kétes fellépésem, amit egy jó ideig el kell vállalnom!

Egy ruhának minősülő aprócska textilt viseltem, félig eltakartam magam az exbarátom régi kardigánjával, az egyetlen holmival, amelyet szentimentális okok miatt elcsentem tőle, miután elhagyott egy huszonhárom éves fehérneműmodellért. Két hónappal azelőtt.

Ne merészelj sírni! Sem miatta, sem emiatt, különösen most nem!

Megpillantottam magam a tükrös ajtóban, és elfintorodtam. Ki a franc ez? Ja, igen. Ő. Táncol, énekel, szórakoztat.

– Tarts ki! – dörmögtem, és igyekeztem összeszedni magam. – Meg tudod csinálni. A fellépés az fellépés. A shownak folytatódnia kell!

Kinyílt az ajtó a félemeleten, és Pippa körvonalát pillantottam meg a furcsa üvegfalon keresztül beáradó, késő délutáni napfényben, amely olyan hatást keltett, mintha borzas szőke haja körül ragyogó glória lett volna. Pippa, az én angyalom, a legjobb barátnőm, a menedzserem, aki egészen Londonból repült ide, hogy megmentsen a végső kétségbeeséstől.

Az egymásra találásunkat megzavarta valami felbolydulás a folyosón. Pippa eltűnt, mintha köddé vált volna a vakító, fehér fényben, engem pedig majdnem fellökött egy meleg test, a férfi körül sem nézve, meglehetősen durván bevágódott a liftbe… és egyenesen nekem ütközött.

– Bocsi! Istenem, nagyon sajnálom! – mentegetőzött egy zengő, ausztrál akcentusú hang, ugyanakkor két ügyetlen kéz ragadta meg a vállamat, hogy megtartson. A kéz melege és súlya váratlan hatást keltett bennem. Felpillantottam, láttam a felvillanó mosolyt (bocsánatkérő), a félhosszú hajat (sötét és fényes), aztán a tekintetem egy hatalmas, szikrázóan kék szempárba mélyedt, ám ekkor Pippa benyúlt a liftbe, és kirántott onnan.

Szia, viszlát, gondoltam, amikor becsukódott a lift ajtaja, a férfi pedig semmivé vált, mintha egy bűvész tüntette volna el. A tekintete olyan biztató volt, a mosolya olyan vidám, hogy olyasmit éreztem, amit azóta nem, hogy Alex, aki már négy éve a barátom volt, bevallotta, megcsalt Jessicával: halvány izgalmat, amely kísértetiesen hasonlított az optimizmusra.

Pippa ismét megjelent a látóteremben.

– Ez az All Love volt! – Elvigyorodott, megfogta a gurulós bőröndöm fülét, és pántos szandáljában végigkopogott a hosszú folyosón.

Utánaszaladtam, hogy utolérjem, és közben megpillantottam az Eiffel-torony hőségben hullámzó, nevetséges utánzatát az ablakon keresztül.

– Hogy érted azt, hogy az All Love?

– Az ausztrál popduó a liftben – felelte.

– Duó? – Én csak egy tagot láttam.

– Testvérek. Hát nem észvesztőek? Holnap a szomszédos arénában lépnek fel. Te tényleg barlangban éltél eddig. – Lesújtó pillantást vetett rám, és hátrasimította tökéletes frufruját. Babaarca kísértetiesen hasonlított a fiatal Marianne Faithfulléra.

Őszintén szólva Pippa kisebbfajta csodát tett azzal, hogy megszerezte nekem ezt a fellépést, mert tudta, hogy szükségem van a pénzre. Már évek óta nem hívtak sehová.

Visszaköltöztem a szüleimhez, ami harminchárom évesen elkeserítő mentsvár volt.

Ismét ott laktam… a rozoga heverőn… porcicák táncoltak a négy szemeteszsák körül, amiket még nem volt erőm átnézni… csupán annyi maradt a közös életünkből…

– Te még nem hallottál az All Love-ról? – kérdezte Pippa hitetlenkedő hangon. – Nagyon híresek.

Tényleg barlangban éltem. Igaza volt. Ezért nem vettem észre, hogy Alex már hónapok óta másfelé kacsingatott. Összeszorult a gyomrom. Hogy lehettem ennyire gyanútlan? Ő pedig ennyire szívtelen?

– Megérkeztünk, drágám, most jön egy gyors hangpróba. – Megtorpantunk egy titokzatos, piros bőrajtó előtt. – Istenem, annyira hiányoztál! – mondta. – Ez biztosan eltereli majd a gondolataidat Alexről. Azt csinálod, ami a legjobban megy neked egy rajongó közönség előtt.

– Pontosan. – Mosolyt kényszerítettem az arcomra. Hazudtam. A legkevésbé sem voltam meggyőződve róla, hogy jó leszek, hogy a közönség egyáltalán emlékszik arra, ki vagyok, vagy hogy mindez képes elterelni a gondolataimat róla.

Pippa rám mosolygott, és ismét megölelt. Színleld, amíg meg nem valósul. A válla fölött a napfényes távolban láttam, hogy a hotel biztonsági személyzete a még mindig a lift körül lézengő All Love-rajongókat tereli össze.

*

A kihalt rendezvényterem, ahol majd a legénybúcsún kell fellépnem, olyan volt, mint egy hamis gyertyafényben lüktető, összegyűrt, piros bársony anyaméh. A berendezés a régimódi zugkocsmákat akarta visszaidézni: steppelt háttámlájú kanapék, laminált padlós táncparkett és egy kis, függöny nélküli színpad, amelyen furcsa módon sem hangszerek, sem zenészek nem voltak.

– A rohadt életbe! – lehelte Pippa, és odalépett hozzám a bárpulthoz, miután a menedzseremként gyors megbeszélést tartott a rendezvényszervezőkkel. A kezembe nyomott egy Red Bullt. – Kiderült, hogy nem biztosítanak együttest. Irtó dühös vagyok, jól be is olvastam nekik.

Be kell vallanom, megkönnyebbültem. Nincs semmi problémám a mások által biztosított együttesekkel, csak én még sosem léptem fel ilyenekkel. Amikor tíz évvel ezelőtt a karrierem csúcsán voltam, sokat turnéztam. Akkoriban megengedhettem magamnak, hogy zenészeket fizessek, és ők voltak a legjobbak. Drága barátom, Alastair játszott basszusgitáron, James pedig dobolt. Bárcsak iderepíthettem volna őket Londonból! Nyugtalanított a gondolat, hogy vadidegenekkel kell játszanom. Tisztára olyan lett volna, mint egy vakrandi. És azokból mennyi sikerül igazán jól?

Ismét az üres színpadra pillantottam.

– Őszintén szólva amúgy is jobban szeretek akusztikusan játszani. De várj csak, itt még gitár sincs…

– Nem, nincs – vágta rá, aztán feszült, békítő mosoly jelent meg az arcán. – Hogy is mondjam? Hirtelen úgy döntöttek, hogy azt szeretnék, ha fél playback énekelnél. – A kezével mutatta az idézőjelet a levegőben, aztán visszaejtette a karját maga mellé.

– Várj csak… micsoda? De hisz olyat még sosem csináltam!

– Azért, mert szar és szánalmas, igen tudom – nyögött fel Pippa.

Vártam egy pillanatot, hogy felfogjam, és keserű ízt éreztem a számban. Vajon a rettegésben eltöltött repülőút után maradt vissza, vagy pedig a tönkrement kapcsolatom okozta kémiai reakció volt? Esetleg a gondolat miatt, hogy fél playback kell énekelnem? Alighanem nem lett volna szabad megkockáztatnom azt a Red Bullt ilyen idegállapotban. Hacsak nem jött vele egy kis vodka is, amit valószínűleg szintén nem szabadott volna innom. Basszus! Mikor volt utoljára, hogy felléptem valahol? Megint összerándult a gyomrom a gondolattól, hogy már nem is emlékszem rá. Két éve? Abban a kis klubban (ahol alig lézengett néhány néző). Lehetséges, hogy már annyira régen volt? Tényleg teljesen belemerültem Alex világába azután?

– És van még valami – tette hozzá Pippa sivár hangon. – A rendezvényszervező szerint igazából csak arra az egy dalra van szükségük, ami nyilvánvalóan azt jelenti, hogy csak azt az egy dalt akarják…, miután te egy egész listával készültél. – Elfintorodott.

– Jól van – válaszoltam lassan, és igyekeztem ezt is feldolgozni. – Szóval egy csomót próbáltam, perverz mennyiségű régi sminket kentem az arcomra, belepréseltem magam ebbe a kurvás ruhába, majdnem meghaltam a repülőn, ami – gyanítom – egy leselejtezett orosz gép lehetett, és mindezt azért, hogy elénekeljem „azt az egy számot”? Ráadásul fél playback? Vegasban.

Pippa pontosan tudta, mennyire rettegek a repüléstől.

– Egyszóval, igen. Sajnálom. Basszus! – Karba tett kézzel lerogyott egy székre.

– Oké, jól van. Nem baj, minden rendben van – nyugtattam meg, miközben újabb hányinger tört rám. – De tényleg. Csak… összefoglaltam a tényeket. Ez akkor is egy fellépés! Végre valahára! És nagyon hálás vagyok, hogy összehoztad nekem. Egyébként szeretlek.

Pippa felsóhajtott.

– Én is szeretlek. Nem akartam, hogy így alakuljon, de úgy gondoltam, ez is egy munka. A fizetés jó, és őszintén szólva így végre ismét találkozhattunk annyi idő után. Pláne azok után, ami… azzal a seggfejjel történt, akinek a nevét nem is vagyok hajlandó többé kimondani – tette hozzá szelíden. – De nézd a jó oldalát, idejössz, megcsinálod, aztán már mehetsz is! És megnyugodhatsz, te vagy az egyetlen zenei fellépő.

Ekkor kinyílt a piros bőrajtó, és egy gyönyörű, szoborszépségű nő lépett ki rajta teletalpú, magas sarkú cipőben. Csupán egy vékony selyemköntöst viselt, és a hátulról érkező fény által körülvéve körbenézett a teremben.

– Nos, ez legalább vigasztal – mondtam, miközben végignéztem rajta. Pippa lesújtottan elfintorodott. A menedzsereknek van a legszörnyűbb munkájuk. Minden elromlik, ami csak elromolhat. Pippa azonban kivette a részét a dicsőségből is… Például ott volt a jó öreg Leopárdmintás Nadrág. Az elmúlt évtizedben Pippa újjáélesztette a karrierjét, újra legendás gitáros és énekes lett belőle annak ellenére, hogy feloszlott az 1970-es évekbeli együttese, a Lázadó Csibészek. Tudtam, hogy Pippa nem csak egy szempontból állította talpra. Számára ez sokkal több volt, mint csupán munka, mindenét beleadta. Őszintén szerette a zenét és azokat, akik azt létrehozták.

Igazi, nekem való barátnő. Szerencsém volt, hogy még mindig itt van velem.

– Csak vicceltem – nyugtattam meg, amikor a nő elsuhant mellettünk. Kilométer hosszú, csupasz lába barnítókrémtől csillogott. Elképzeltem, ahogy órákkal később lesikálja magáról, és tönkretesz vele egy fehér mosdókesztyűt. Hogy a nők mi mindenre képesek azért, hogy „csábítóak” legyenek! Ösztönösen lejjebb húztam aprócska ruhám alját, és zárt szájjal együttérző mosolyt villantottam a nőre. Ő vidáman kacsintott egyet, aztán letette az enyém mellé a saját gurulós bőröndjét. Eközben az egyik rendezvényszervező ajándéktáskákat pakolt fel a csillogó bárpultra. Mindegyiken ott virított a felirat: Ami Vegasban történik, az Vegasban is marad. Én is ugyanígy gondoltam, csakhogy kezdett rossz érzésem lenni ezzel a fellépéssel kapcsolatban.

– Egy kicsit elsápadtál – dörmögte Pippa, és közelebb hajolt hozzám. Az arcát eltorzítva láttam, mintha széles látószögű lencsén keresztül néztem volna. – Ó, te szegény! Megnézem, tudok-e szerezni neked egy szendvicset vagy valami chipset. – Felkapta a bárpultról az étlapot, aztán minden vér kifutott az arcából.

Kikaptam a kezéből. Az est „étlapján” a „Programok” szerepeltek. Az „Előétel” címszó alatt az én nevem állt, valamint egy képernyőfotó az arra a slágerre készült, régi videómból. A képen tollas, flitteres, csillogó ruhát és rózsaszín parókát viseltem, egy szék legszélén ültem, a lábam pedig sajnálatos módon szét volt téve. Jaj, ne, már megint! Ez a kínos fotó. Eredetileg az volt a célom, hogy tisztelettel adózzak Bob Fosse koreográfiájának a Kabaré című filmből, és egyben Sharon Stone nagy port kavaró „pillanatának” is az Elemi ösztönből! A rózsaszín paróka pedig megfelelő kiegészítőnek tűnt, mivel a videó az 1960-as amerikai filmjei szexualitásának feminista oldalát próbálta megmutatni. Egy tanulmányt is írtam erről a Columbia Egyetemen! Erőt akartam ezzel adni a nőknek.

Így utólag visszatekintve viszont nagyot tévedtem, amikor azt gondoltam, bármi másnak tekintik majd azt a videót, mint egy újabb, hiányos öltözetű énekesnő videóklipjének, aki a seggét rázza benne. Nem mintha bármi rossz lett volna ebben. Én nem szégyelltem a testem! Azt vallottam, az ember akkor és ott rázhatja a seggét, ahol csak akarja. Gondolom, ha ebből a bizonyos pillanatból csak egy animált gifkép marad fenn, még az is jobb, mintha egyáltalán nem is lett volna pillanatom.

*

– Ez teljesen el van cseszve. És csakis az én hibám. Ki kellene rúgnod engem – mondta Pippa letörten, miközben a színpad mögött ácsorogtunk.

Csak viccelt. Igazság szerint szívességből szerezte ezt a munkát nekem. Csupán egy okot tudtam elképzelni, miért volt még mindig a menedzserem: talán tényleg hitt benne, hogy tehetséges előadóművész vagyok. A gondolattól elszorult a torkom.

– De ha tényleg kirúgsz? – tette hozzá, és édesen összevonta a szemöldökét. – Megígéred, hogy továbbra is barátok maradunk?

Az én drága Pippám. Szomorú volt így látni az arcát. Tényleg. Nem tudtam, hogy nevessek vagy sírjak. A síráshoz közelebb álltam.

– Ne butáskodj! – feleltem, és legyintettem egyet.

– Oké, jól van. – Kifújta a levegőt, és megnyugodott.

Még az igazi rocksztárok is vállalnak magánfellépéseket, próbáltam megindokolni magamnak, csak nem beszélnek róla nyilvánosan, hogy egy szupersztár csillagászati összegért játszik egy milliárdos szülinapi buliján valami exkluzív szigeten. Ez persze a spektrum teljesen másik vége volt, nekem pedig nagyon nagy szükségem volt a pénzre. A ma esti fellépés azt jelentette, hogy ki tudom fizetni a kauciót és néhány havi lakbért egy lakásra, és talán esélyem nyílik felvenni egy újabb albumot még akkor is, ha senki sem hallgatja meg. Nekem számítana. Mármint, ha képes lennék újra dalokat írni.

Hogy jutottam idáig? Most már nem lehet visszatáncolni. A buli tényleg elkezdődött. Lármás, nagymenő típusok lepték el a táncparkettet, és az előadásomat várták. Remélhetőleg már annyira lerészegedtek, hogy ez is csak egy olyan emlék lesz, ami itt marad Vegasban. Szerencsére a szendvics és a vodkás Red Bull kezdett végre hatni.

– Ez annyira szörnyű, hogy már-már vicces, nem?

– De – felelte Pippa.

– Jó kis bulianekdota lesz belőle egy nap – tettem hozzá.

– Pontosan – felelte. – És miután itt végzel, elviszlek egy drága étterembe, ahol mindenféle finomsággal dugig esszük és isszuk magunkat. Én fizetem.

Egy kis ideig csendben voltunk, hallgattuk a lármát.

– Szóval most már nemcsak a kinézetem kurvás, hanem hivatalosan is az vagyok – jegyeztem meg kényszeredetten, és próbáltam összeszedni magam.

– Kétségkívül – vágta rá Pippa szenvtelenül, ám aztán megjelent a tekintetében az az ismerős, huncut csillogás.

Arra gondoltam, csak tarts ki, nemsokára vége lesz. Mint amikor az ember a nőgyógyásznál fekszik, a lába a kengyelben, és az orvos csak pár centire van az ágyékától: Lazítson! Csak egy kis nyomást érez, aztán már kész is.

Ekkor odaszaladt hozzánk egy zaklatott kinézetű ügyelő. Rosszalló tekintetet vetett rám, majd Pippát hátrakísérte, ő azonban szinte azonnal belemászott a fickó arcába. Már szinte hallottam, ahogy azt mondja: „Felháborító! Jane Start egy művész! Minek néz maga engem? Stricinek?”

Amikor visszatért, egy ajándéktasakot lóbált a hüvelyk- és a mutatóujja között, mintha mérgező lenne, vagy ilyesmi. Megharapta az ajkát, és szégyenlősen előhúzott belőle egy…

Na. Neee! Egy rózsaszín parókát.

– A vőlegény kifejezett kérése. Egész nyugodtan gondold azt, hogy ezzel elérkeztünk a mélypontra ebben a történetben. – Őszintén letört. Azt éreztem, ezt már nem tudom elviselni.

– Ez a tökéletes poén a bulianekdotámban. – Felvillantottam egy hamis mosolyt, aztán kikaptam a kezéből a parókát.

– Italok. Étterem. Nagyon hamar – válaszolta, és a paróka alá simította a hajamat.

Végtelen komolysággal egy vezeték nélküli mikrofont nyomott a kezembe. Én elfintorodtam, amikor megláttam. Az ég szerelmére, nem valami beszélgetős műsor házigazdája vagyok… és nem is Ted Talk előadást tartok, habár akkor fülhallgatós mikrofon lenne rajtam, ami még ennél is rosszabb. Bárcsak itt lenne a gitárom és egy rendes mikrofonállvány, rajta egy mikrofonnal!

Egymásra néztünk Pippával, megborzongtam, és arra gondoltam, amit egész este próbáltam elnyomni magamban. Ez történik, ha valaki feldolgoz egy Jonesy-számot. Soha semmi nem fog felérni hozzá, bármit is csinál később. Nálam ez nyilvánvalóan beigazolódott. A sikerem elválaszthatatlanul ehhez a kiváló Jonesy-számhoz kötődött. Ott kezdődött, és ott is ért véget. Bármi, amit azóta írtam vagy felvettem, nem futott be. Tíz évvel azelőtt volt egy pillanat, amikor Jonesy le akart szerződtetni a saját lemezkiadójához, és producerként közreműködni a következő lemezemen. Megkönnyebbültem, amikor a lemez megbukott, mert önállóságra vágytam, kreativitásra, és kezdtem sejteni, hogy Jonesyvel soha semmi nem lenne egyszerű. Így viszont ide jutottam.

Lehet, hogy a saját ellenségem vagyok? Rossz utat választottam? Miért hittem még mindig abban, hogy képes vagyok dalokat írni? Hogy van még fontos mondanivalóm a világ számára?

Hivatalosan is ez volt a számvetés pillanata. Harminchárom évesen ebben az érett korban egy lecsúszott, egyslágeres csoda voltam, most pedig úgy tűnt, egy „vegasi fellépő” is, aki legénybúcsúkat „vállal”.

Pippa a gondolataimban olvasott, láttam a szemében olyan egyértelműen, mint a gyilkos kés csillogását egy Hitchcock-filmben. Éreztem, ahogy hirtelen úrrá lesz rajtam a pánik, hirtelen és hangosan. A fülemben dobolt… én pedig kétségbeesetten kerestem valami zenét, ami megment. Ironikus módon Wayne Newton „Danke Schoen”-je zendített rá a fejemben megnyugtatóan.

Danke schoen, drágám, Danke schoen, köszönöm a sok… örömöt és fájdalmat…

Ekkor megszólaltak az én dalom első taktusai a hangszórókból. Showtime! Megkeresem a pénzem, és távozom! Ezen a világon semmi sem tudta elpusztítani a Jonesy száma iránti rajongásomat. A szívem a torkomban dobogott… Nem az én felvételem hallatszott a hangszórókból, hanem egy borzalmas, csapnivaló minőségű karaoke változat…

Pippa tátott szájjal bámult rám, látszott, hogy porig van sújtva, nekem pedig csak annyi időm maradt, hogy visszanyeljem a torkomban feltoluló vodkás Red Bullt, mert máris a színpad közepére irányult egy vakítóan fehér reflektor.

Kibotorkáltam a fénybe, az éles, kíméletlen sugárba. Homályosan láttam a közönség tagjainak izzadt arcát, ahogy egymásnak ütközve táncoltak, úgy csapódtak a mellettük lévő testekhez, mint a futballjátékosok a lassított felvételű visszajátszáson. Azért jöttek ide, hogy szórakozzanak, én pedig ezt fogom megadni nekik, még úgy is, ha egy csapnivaló karaokéalapra kell énekelnem, és még a gitárom sincs itt, hogy belekapaszkodjam.

Behunytam a szemem, és csak az éneklésre gondoltam. Itt maradok ebben a soha véget nem érő jelenben, az éneklés meditációjában. Nem engedem, hogy az izgatottság vagy a megalázottság beférkőzzön ide, kizárom a tudatomból az Alex árulása miatt érzett imposztorszindrómát, nem gondolok semmi másra, csak a dallamra, amely csodálatos érzés a torkomban, és selymesen gördül le az ajkamról. Milyen izgalmas volt újra felfedezni ezt a dalt, és éveken át énekelni! Köszönöm, Jonesy, hogy megírtad ezt a számot. Képtelenség volt nem táncolni rá, nem mozgatni a csípőmet, nem dobálni a hajamat úgy, mint a régi rock and roll sztárok még akkor is, ha egy paróka volt rajtam.

Közeledett a magas hang – egyre jobban közeledett, de nem fogok félni tőle. Felidézem azt a régi, vezetési analógiát, és felkészítem rá magam… nyugodtan fogom a kormányt… végigmegyek a dallam kanyargós útjain egészen az utolsó emelkedőig, aztán mélyen a torkomból kieresztem azt a hangot. Amikor tisztán, felszabadultan és tökéletesen kiénekeltem, olyan érzés volt, mintha nem is én csináltam volna, hanem mindannyian együtt. Arra gondoltam, az én feladatom ezzel véget ért.

*

Tizenöt perccel később Pippa és én a bár egyik sötét sarkában ücsörögtünk. Elém tolt egy pohár pezsgőt, aztán idegesen felhajtotta a sajátját.

– Jane, most komolyan, csodásan énekeltél. A körülmények ellenére is. – Bocsánatkérőn felsóhajtott, és az arcomat fürkészte. Tudtam, hogy többre gondol, nem csak arra, hogy karaokealapra kellett énekelnem. Alexre is. Hogy újra a szüleimnél lakom. Makacs írói válságomra.

– Őszintén szólva már el is felejtettem, milyen jó vagy, de aztán megszólaltál, a hangod tiszta volt és zengő, mint egy harang, majd hirtelen halk és érzelmes…

– Elég! – szóltam rá, mert zavarba jöttem.

– De így igaz. Hidd el nekem! Megmondtam nekik, hogy elmehetnek a francba, nem lesz személyes találkozó – tette hozzá, és dacosan megrázta a haját. – A vőlegény fényképezkedni akart veled úgy, hogy rajtad van a paróka. Mégis mi lesz a következő? Öltánc?

Nem lett volna szabad leforgatnom azt a videót.

Pippa kihúzta magát, és a gondolataimban olvasott.

– Megyek, megszerzem a pénzedet, oké? – kérdezte, és a szempilláját rebegtette.

Ó, mennyire hiányzott már nekem!

Koccintottunk, felhajtottuk az italunkat, aztán Pippa elment megkeresni a rendezvényszervezőt. Én ott maradtam, néztem a részeg izomagyak bolondozását, és meggyőztem magam, hogy ez az egész csak egy tanulságos antropológiai tanulmány. Nem figyeltek fel rám, nem ismertek meg, mert már nem volt rajtam a paróka, kurvás ruhámat az exem ocsmány kardigánja alá rejtettem, így már apró voltam és jelentéktelen, már nem irányította rám a figyelmet a színpad. Megaláztam magam, miközben ők kéjesen videóztak a mobiljukkal. Ez határozottan a fejlett világ problémája, gondoltam, és úgy éreztem, minden relatív, még az is, hogy az ember eljut a saját mélypontjára, és arról videofelvétel is készül. Ekkor megjelent Pippa, diadalittasan lobogtatta a csekket a feje fölött. Arra gondoltam, megint kreatív leszek, bebizonyítom neki és magamnak, hogy van még bennem tartalék… vannak bennem dalok, amelyek csak arra várnak, hogy megírjam és elénekeljem őket.

Miután a második lemezem hét évvel azelőtt kereskedelmileg megbukott, a lemezkiadó habozás nélkül ejtett. Olyan érzés volt, mint a halál, csak sokkal szégyenteljesebb. Azóta szinte semmilyen zenét nem szereztem, leszámítva néhány dalt Alex korai, alacsony költségvetésű filmjei számára a megismerkedésünk utáni néhány évben. Ahelyett, hogy dalszerzéssel húztam volna ki magam a gödörből, elvesztettem a hitemet. Alexre koncentráltam, segítettem neki felújítani az első otthonát, egy múlt század közepi, modern, egyszintes épületet a Mulholland tetején, amelyet az anyja letéti alapjából vásárolt. Hamarosan belekerültem az ő közeli baráti körébe, és úgy gondoltam, ők az én barátaim is. Esténként szókirakóztunk, sörözőbe jártunk, a hétvégéken a Joshua Tree Nemzeti Parkba utaztunk. A New Beverly Cinemában dupla filmeket néztünk. Ez azonban mind megszűnt, miután Alex szerepet adott Jessicának a készülő filmjében. Zavarba ejtő volt elveszíteni a közösen felépített életünket. Lesújtó. Igazság szerint hiányzott nekem, borzasztóan, és annyi éven át, amikor azt hittem, hogy valami több felé haladunk…

Fülsiketítő elektronikus zene dübörgött a hangrendszerből, majd Pippa visszajött. A kis színpadot több reflektor világította meg, és begurítottak egy hatalmas, többemeletes tortát. A közönség csak egy pillanatra hallgatott el, mert ekkor kiugrott egy táncosnő a tortából. A férfiak feje fölött valami csillogó dolog szállt el, aztán a bárpultra esett.

– Remélem, ez nem a nőé… – kiabáltam Pippa fülébe, amikor a következő fehérnemű egyenesen az arcomra esett. Még meleg volt. Tátott szájjal bámultuk a sörtől ragacsos földet, ahol egy flitteres tanga csillogott. Pippa együttérzően megfogta a karomat, aztán a tekintete elkerekedett, mert meglátott valamit mögöttem.

Nem valamit. Valakit. A csillogó szemű srácot a liftből. Itt állt tőlem pár centire, mellette pedig a duó másik tagja is, a testvére. Mindketten Disney-hercegekre hasonlítottak, eltúlzott arcvonásokkal, Bambi-szempillával, kicsit hosszú, sötét hajjal. Nem csoda, hogy a tinilányok itt ácsorogtak a szállodájukban.

– Menjünk el innen! – súgta a srác a fülembe, az ajka hozzáért a fülcimpámhoz, a hangja meglepően mély és bársonyos volt.

Bevillant az emlékezetembe, ahogy Alex és én egymásba gabalyodva fekszünk a fehér, modern akril dohányzóasztal tetején késő éjjel. Eközben a San Fernando-völgy fényei az egybefüggő üvegfalon túl szikráztak. Az otthonom volt.

Többé már nem. Elszorult a torkom.

– Alfie vagyok – közölte vigyorogva a popsztár.

Hát persze, hogy az. Aztán arra gondoltam: Miért is ne? A srác helyes volt. Meghívott. És Alfie-nak hívták. Mi ez az egész, Alfie? – jutott eszembe egy régi dalszöveg. Egy részem szerette volna tudni.

Egyébként pedig éppen az előbb vágott arcul egy tanga, amely egy újabb vicces elemmel egészítette ki a leendő anekdotámat. Az ember akár úgy is gondolhatta, hogy jobbra fordultak a dolgok.

Felhajtottam a maradék italomat, és az arcát kutattam. Tényleg nagyon helyes volt. Amikor a fiatalabbik Disney-herceg odaoldalgott Pippához, ő elpirult, és rám pillantott.

– Jól van. Akkor menjünk! – válaszoltam Alfie-nak a lármát túlkiabálva.

Ő elmosolyodott, a karját nyújtotta nekem, én pedig belekaroltam.

2

EMBEREK, AKIKNEK SZÜKSÉGÜK VAN EMBEREKRE

Egy kellemes vacsorával kezdődött a Nobu étteremben, a Lloyd fivérek pedig – Nick (a fiatalabb) és Alfie (az egy évvel idősebb) – lebilincselő társaságnak bizonyultak. Mindketten remek beszélgetőpartnerek voltak, pimaszok, okosak és jóval tájékozottabbak, mint amit az életkorukból gondoltam. Ráadásul meglepően meggyőzőek is.

A vacsora után kimentünk az étteremből, a járdaszegélynél ácsorogtunk, majd Nick Lloyd elindult hátrafelé egy limuzin nyitott ajtajához, és finoman húzta magával Pippát is. A háttérben Las Vegas főutcájának szivárványszínű neonfényei szikráztak, aztán belevesztek a távolba.

Ragaszkodtak hozzá, hogy autózzunk velük ki a sivatagba. Azt mondták, „még fiatal” az éjszaka, én pedig arra gondoltam, milyen reményteljes kijelentés ez. Még fiatal. Jelenleg pedig… a reményre volt a legnagyobb szükségem. Nem beszélve arról, hogy szereztek pezsgőt is. Kezdtem újra embernek érezni magam. Nem tudtam semmilyen kifogást felhozni arra, miért ne lehetne része egy kis kalandban két fiatal férfinak és két bizonyos korú nőnek. Viva Las Vegas!

Pippa sem tiltakozott. Oldalról Alfie-ra pillantottam, aki lefegyverzőn mosolygott.

Emlékeztettem magam, hogy okosan kellene viselkednem. Visszamenni a szobámba. Kifosztani a minibárt. Korlátlan mennyiségű csokoládét tömni a számba, miközben hétköznapi, prózai dolgokat csinálok, mint például az exem Instagramját lesem, és könnyesre sírom a párnám, amikor megpillantom az utódomat, a dögös Jessicát. Csak idő kérdése volt, mikor jön rá Alex, milyen nagyot hibázott. Ezt mindennél biztosabban tudtam.

Nick füttyentett egyet a limuzinban ülve, Pippa szorosan hozzásimulva ült az ülésen. Tekintete vad volt, az arcán megfejthetetlen vigyorgás ült. Miattam repült ide a bűn városába. Most nem hagyhattam magára, nem igaz?

*

A limuzin hátsó ülésén ültünk, Pippa, Nick, Alfie és én, ilyen sorrendben. Valahol Vegas külvárosában lehettünk, és jó sok idő eltelhetett. Üres pezsgősüvegek koccantak egymásnak a lábunknál. Az ablakon kinézve holdbéli tájat láttam, irigy holdfényt és az úton átfújó homokot. Az erős széllökések egy kicsit dobálták a kocsit, vagy talán lehet, hogy csak én éreztem így.

– A bátyám teljesen beléd volt esve… úgy tizenhárom éves kora körül – jegyezte meg Nick. Kiderült, hogy Nick és Alfie besurrantak a legénybúcsúra, és a helyiség hátsó sarkából végignézték a karaoke-előadásomat.

És mi volt ez a hozzájuk nem illő, mély hang? Mindkét fiúnak ugyanolyan. Biztos ez olyan ausztrál dolog lehetett.

Nick átkarolta Pippa vállát, aki meg sem rezdült erre. Ha Pippa harminckilenc éves, Nick pedig huszonkettő… akkor a barátnőm olyan idős volt, hogy akár az „anyja” is lehetett volna. Olálá!

Ezután Alfie ölelte át az én vállamat. A harminchárom és a huszonhárom nem hangzott annyira rosszul, de akkor is az lett volna a bölcs döntés, ha udvariasan lerázom magamról a karját. Olyan édes és helyes volt, olyan édes és izmos, és összességében annyira édes. Átnyújtott egy teli üveg pezsgőt, hogy kortyoljak bele. Nem lenne szabad. Tényleg.

– Ez nagyon kedves tőled. – Ittam egy kortyot csak azért, hogy ne sértsem meg. Ő édesen visszamosolygott rám… az emberek, akiknek szükségük van emberekre… a legszerencsésebbek a világon… Lopva az öccsére pillantottam, aki szabad kezét Pippa combján nyugtatta, a barátnőm pedig a vállára ejtette a fejét. Nem voltam hozzászokva, hogy így lássam Pippát, így elengedve magát.

– Pontosan ugyanúgy szólt a dalod, elképesztő – mormolta Alfie. – És még mindig viseled a parókát, amikor énekelsz. Mint a videóban.

Ha rajtam múlik, nem. Szerettem volna megmagyarázni neki, de hirtelen a nyakamhoz hajolt, és mielőtt elhúzódhattam volna tőle, az ajka mosolyra húzódott a bőrömön, aztán csak ott maradt. Heves érzés hasított belém, és nyílegyenesen végigszaladt a testemen. Nem volt fájdalmas. Határozottan nem volt fájdalmas.

Döbbenten Pippára lestem, aki hanyagul összefonódott Nickkel, a srácon látszott, hogy ő is kívánja őt és érzéki domborulatait. Nem hibáztattam.

– Csak hogy tudjátok – szólalt meg Pippa Nick feje fölött –, a kezdetektől fogva én viselem gondját Jane Startnak. Azt hiszem, Jane, ezt te is megerősítheted, én ragaszkodtam a videó elkészítéséhez, amikor neked kétségeid voltak… mmm – sóhajtott fel kéjesen.

– És ezt mindig emlegetni fogod – válaszoltam, de igazából már senki sem figyelt rám. Ó, nem baj. Éreztem, hogy én is átadom magam az érzéseknek, ahogy Alfie a nyakamat csókolgatta…, ami több ok miatt is nagyon helytelen volt. Pontosan. Nem fogom hagyni, hogy ez, bármi legyen is ez, mmm, egy másodperccel is, mmm, tovább folytatódjon.

Ding!

– Bocsi! – mondtam, és elhúzódtam tőle, hogy előhalásszam a telefonomat. Épp jókor jött a megmentő üzenet. Az arca előtt hadonásztam a mobilommal, hogy megmagyarázzam, de a felvillanó képernyő csak azt mutatta meg, milyen imádnivaló a sötétben. – Csak gyorsan elolvasom.

Alex Altman: Szia, Jane. Tudom, hogy nem lenne szabad írnom neked. Ne haragudj, de szerettem volna szólni. Nem is tudom, hogy mondjam el. Jessica és én össze fogunk házasodni. Tényleg nagyon sajnálom, Jane. Őszintén.

*

Alfie hotelszobája hasonlított az enyémre. Egyszerű volt és modern, nagyon sok fehér, laminált felülettel, itt-ott egy-két színes, mintás párnával vagy takaróval, ám az övé akkora volt, mint egy egész lakás. Tágas, nyitott terű szoba, körös-körül ablakokkal. Szóval ilyenben szállásolják el a nagymenőket, a jelenlegi slágerlistás popsztárokat. Őszintén szólva olyan extravagáns volt ez a szoba, amilyet én a saját tizenöt perc hírnevem alatt sosem tapasztaltam.

Az ágy lábához támasztott akusztikus gitárt néztem mereven, leginkább azért, hogy eltereljem a gondolataimat egy hirtelen belém hasító kérdésről. Mi értelme lenne egyedül ülnöm a szobámban?

– Megtanítod nekem a dalodat? – kérdezte Alfie.

Én döbbenten hátrafordultam. Találkozott a tekintetünk.

– Okéééé – egyeztem bele.

Erre imádnivalóan elmosolyodott.

A francba. Most meg mibe keveredtem? Alfie szintén zenész volt, sőt mi több, világhírű popsztár. Igazság szerint sokkal idegtépőbb egy olyan személynek énekelni, akit úgy-ahogy ismer az ember, mint egy ismeretlen közönségnek.

Így hát vadul dobogó szívvel leültem az ágya végébe a gitárjával, és átkapcsoltam magam emberből éneklő emberbe, majd elkezdtem játszani a „Hát nem látod, hogy akarlak” című slágeremet, és hálás voltam, amiért a pezsgő meglágyította a hangom.

– Ez annyira jó! – ragyogott fel Alfie szeme, miután az utolsó akkord is elnémult. – Mindig is imádtam a dalodat.

Helyben vagyunk.

– Ami azt illeti, ez nem az én dalom. Úgy értem, nem én írtam. Ez egy feldolgozás, egy Jonesy-szám átdolgozása.

– Most csak viccelsz! – Alfie őszintén meglepődve vonta össze a szemöldökét.

– Nem. Ez az első albumáról való, mielőtt még ismertté vált, ezért nem tudják az emberek.

Egy ideig csak némán mosolyogtunk egymásra.

– Neked, barátom, el kellene játszanod – javasoltam, majd átnyújtottam neki a gitárt. Ez a helyzet a nagyszerű számokkal. Sosem válnak unalmassá. Bárcsak én is tudnék ilyet írni!

Szerepet cseréltünk, és elkezdte magától megfejteni az akkordokat. Kiderült, hogy hatalmas Jonesy-rajongó, de persze ki nem az? Csak egyetlen nehezebb akkorddal nem boldogult, ezért azon kaptam magam, hogy beállítom az ujjait a gitár nyakán, hogy megmutassam neki. Furcsán intim helyzet volt még a limuzin ülésén való összebújásunk után is. Ezután feszült csend következett, amelyben ragyogó szemmel nézett rám. Az arcom lángolt.

Alfie felállt, ivott egy kortyot az éjjeliszekrényen álló pezsgőből, majd átnyújtotta nekem. Én tettem egy – számomra mérföldkőnek számító – lépést felé, megittam a maradékot az üvegből, aztán hangos koppanással visszatettem az éjjeliszekrényre. Alfie elmosolyodott.

– Tudod, még csak nem is vagy az esetem. Túl szép vagy. – Tessék, kimondtam. Egyenesen a szemébe, és semmi más nem indokolta, csupán az, hogy nagyon közel voltunk egy ágyhoz. A ropogós, hatalmas párnán két, monogrammal ellátott csomagolású csokoládé hevert, valamint egy kártya kalligrafikus írással: Kedves Mr. Caine, ha bármit kívánna az itt tartózkodása alatt tőlünk…

Alfie az éjjeliszekrényhez dőlt, és oldalra biccentette a fejét, úgy nézett rám.

– Valószínűleg én vagyok az egyetlen ember ezen a földön, aki nem szerelmes beléd – folytattam kissé összeakadó nyelvvel. – Egyszerűen csak nem vagyok az. – Ő elmosolyodott, nem szegte kedvét.

Istenem, mennyire helyes volt! Hogy képes valaki nem rámosolyogni erre az arcra? Ekkor a homlokom közepére tette a mutatóujját, és nagyon finom nyomást gyakorolt rá, nekem pedig mi más választásom lehetett volna, mint hanyatt dőlni az ágyra, mint egy kivágott fa az erdőben? Mmm. Nem tudtam megállni, muszáj volt végigsimítanom a hűvös, hófehér, szorosan betűrt ágytakarón. Imádtam a jó minőségű ágyneműt.

– Nos, ha már itt tartunk, te sem vagy az én esetem – mondta. – Édes Jane, éééééédes Jane. – Oké, ezzel lenyűgözött. Ismerte a Velvet Undergroundot.

Hűha, nocsak, Alfie Ausztráliából lazán feltérdelt az egyik lábával az ágy szélére. Én egy kicsit hátrébb kúsztam, és megütögettem a matracot.

– Klassz ágy – mondtam, majd hátradőltem az egyik párnára. A fejem alá tettem a kezem, és félresöpörtem a csokoládét.

– Nem beszélve arról – folytatta, és úgy mászott felém, mint egy fiatal jaguár a zsákmányát becserkészve –, hogy… túlságosan… öreg vagy hozzám. – Áttette rajtam az egyik lábát, és lovaglóülésben helyezkedett rám. Ám hozzá kell tennem, hogy nagyon tiszteletteljesen csinálta, majd mosolyogva nézett le rám.

Ez vagy egy ragyogó ötlet volt, vagy egy nagyon nem ragyogó ötlet. Hirtelen bevillant az agyamba, hogy Alex és Jessica ugyanígy feküdtek a régi ágyunkon. Az nem volt ilyen szép, mint ez, és az ágynemű határozottan nem volt ilyen ropogós.

Nagyon sajnálom, Jane. Őszintén.

Nem, Alex, nem sajnálod.

Aztán felnéztem erre a Disney-hercegre, aki a füle mögé simított egy selymes, sötét tincset, és álmodozó félmosollyal, őzikeszemmel nézett rám.

– Szóval leszögeztük, hogy nem vagyunk oda egymásért – jelentettem ki.

– Igen – felelte.

– Akkor most mit csinálunk itt? – kérdeztem.

– Nem tudom – felelte, majd egy elegáns balettmozdulattal megfordított, így már én ültem rajta. Továbbra is engem nézett hatalmas, ragyogó kék szemével. – Azt hiszem, csak rosszak vagyunk – tette hozzá, és felhúzódott gyönyörű szája sarka, amitől láthatóvá vált egy tökéletes gödröcske az egyik arcán.

Rosszak. Igen. Nagyon rosszak. Csakhogy volt ez a dolog, a dopamin gyógyító ereje. Zavarba ejtő, mert történetesen én imádtam a dopamint, az ösztöneim pedig, amelyekre ilyen helyzetben valószínűleg nem lett volna szabad hallgatnom, azt suttogták, hogy most nagyon közel kerülök ahhoz, hogy kapjak belőle egy adagot.

Aztán van ez a másik dolog, gondoltam, amikor engedélyeztem magamnak, hogy ráfeküdjek: az erekció. Van valami tagadhatatlanul biztató, de legalábbis hízelgő egy erekcióban. Ugyanakkor olyan sürgető, ahogy visszatarthatatlanul a ruhának feszül, megmutatja fenséges, szoborszerű körvonalát, hogy a másik személy érezze és megértse.

Ez is gyógyító erővel bír, nem igaz?