Margaret Meyer

Boszorkányok éve

A mű eredeti címe

The Witching Tide

Copyright © Margaret Meyer 2023

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 452 791 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Michaelnek és azoknak a nőknek, akik áldozatul estek

az 1645–1647-es kelet-angliai boszorkányüldözéseknek.

Ebben a könyvben fennmarad az emléketek.

Szenvedjetek el engem, amíg szólok, azután kigúnyolhatjátok beszédemet.

Jób 21:3{1}

Ezért hát keresse szorgosan mindenütt, és ne engedje, hogy a természetes jel megcsalja, ezt attól megkülönböztesse. Ez érzéketlen, és ha megszúratik, nem vérzik. Így amikor a jel felleletik, próbáltassék meg, de úgy, hogy a boszorkány azt meg ne lássa, úgy tegyenek, mintha nem találták volna meg, aztán szúrja meg valaki másik helyen, egy másik valaki meg a gonosz helyen: néha olyan, mint egy csecsbimbó, máskor kékes folt, néha meg vörös folt, mint a bolha csípése, megint máskor pedig a hús beesik és üreges, ahogy egy híres boszorkány megvallotta, aki azt is mondta, hogy a boszorkányok ezeket eltakarják, és némelyik bevallotta, hogy leszedte őket, de mondta a boszorkány, hogy visszanőtt, és újra felöltötte a régi formáját. És ennélfogva lehetséges, hogy a jel meg nem találtatik, hanem csak sokára: ezért egy keresés nem elegendő: mert egyesek félelemből, mások talán szívességből hanyagul végzik a keresést. Ezért hát kívánatos, hogy a boszorkánykeresők felesküdjenek a keresésre, nagyon odaadóan keressenek az ilyen élet-halál kérdésekben, hogy feltalálják az ilyen rendkívüli istentelenség magaslatát.

Richard Bernard: A Guide to Grand Iury Men
(Útmutató az esküdtek számára) 1627

1645. kora szeptember
SZERDA

1.

A felkelő nap első fénye már a kertben találta. Gyógynövényeket kellett gyűjtenie: rozmaringot a sült húshoz, mentát és papsajtot saját magának, a köhögésére. A ház, az utca meg mögötte a hegy homályosnak tűnt a sűrű, lángszínű ködben, és miközben átszelte a füvet, látta, hogy a hajnalcsillag párába burkolózik. Magányos szarka szállt ki belőle, és olyan közel merészkedett, hogy a nő arcát megsuhintotta a szellő, amelyet a szárnya verdesése keltett. A madár felült a tetőgerincre, és kigúnyolta őt a recsegő hangján.

Két rossz ómen, de mihez kezdjen velük? A nap úgyis akképp alakul, ahogy Isten akarja.

A papsajt bőven, buján termett az út szélén. Martha lehajolt, és levágott egy marokra valót. A válla fölött három férfit látott közeledni. Felállt. A férfiak elbizonytalanodtak, aztán hátraléptek, mintha pokolbéli fajzatot láttak volna felemelkedni: ő volt ez a szipirtyó.

Amikor magukhoz tértek, felgyorsították a lépteiket, és a házhoz siettek. Martha ekkor felismerte a látogatókat: a Hesketh legények voltak a falu túlsó végében álló kovácsműhelyből meg Herry Gowler a tömlöcből. Martha az ajtóhoz rohant, és majdnem be is lépett rajta, amikor utolérték. Olyan férfiak tompa arckifejezésével néztek rá, akik kényelmetlenül érzik magukat a rájuk bízott feladattól, a félelmüket pedig elárulta a szükségtelen durvaságuk. Félrelökték Marthát, ő pedig eldőlt, mint a lekaszált árpa, a küszöbön feküdt, miközben a tüdeje sípolva pumpálta a levegőt, mint a lyukas fújtató. A három férfi átlépett fölötte, bementek a házba. Martha oldalra fordította a fejét, így éppen látta, hogy Simon pont akkor kelt ki az ágyból, és részben üdvözlésképp, de főleg a rémülettől felemelt kézzel közeledett. A látogatók leütötték a botjukkal, aztán a konyha felé fordultak. Martha térdre emelkedett, és utánuk mászott, próbálta Kit gazda nevét kiáltani. A karnis elreccsent, ahogy a férfiak kitépték a helyéről. A függöny a földre zuhant. Prissy éppen borsót hüvelyezett egy tálba. Martha hallotta, hogy az edény eltörik, a zöld szemek kiömlenek, Prissy pedig állatias hangon felvonyít. Elfogadhatatlan, botrányos vádak harsogtak a férfiak torkából. Úgy vonszolták kifelé magukkal Prissyt, mint egy vágóhídra szánt üszőt.

Martha felállt, és nézte, ahogy távolodnak. Az első ajtó tárva-nyitva állt, a köd összesűrűsödni és rájuk zárulni látszott, mintha el akarná fedni a történteket.

Simon odalépett hozzá, és megállt mellette.

– Már ideje volt – mondta kásás hangon. Az egyik orrlyuka felhasadt, a vér a szájába folyt. – Hogy ránk kerüljön a sor. Cleftwaterre. – Némán meredtek egymásra. A fiatalember Marthára szegezte a sötét, üveges tekintetét, ő pedig meglátta benne a saját rettegése tükörképét.

Martha egy széles mozdulattal körbefogta a konyhát, a házat, a falujukat.

– Pontosan – felelte Simon. A hangja bizalmatlanságtól kongott. – Már semmi sincs biztonságban. Semmi.

Akkor feltámadt a világ összes feketesége. Benne látomásszerűen megjelent az Archer gyermek a kék ajkával, viaszos ábrázatával. A rettegés úgy kúszott végig Marthában, mint a szőlőinda. Simon észrevette, hogy meginog, ezért elkapta a könyökénél, odavezette a konyhai zsámolyhoz, és elment a gazdáért. A nyugtalan léptei egyre távolodtak a lépcső kövein. Az útját vércseppek jelezték. Egy perccel később Martha hallotta a bizonytalan kopogást a háló ajtaján, aztán Kit mély hangját olyan reszelősen, mint kora reggelente mindig. Aztán Agnes asszony hangja is felcsendült, magasra csapott a rémülettől.

Prissy eltűnt. Prissyt elvitték. Durván kirángatták innen, a tűzhely mellől, az otthonából, a kemény munkával kiérdemelt helyéről. Mindenhol emlékeztetett rá valami. A kenyértészta a tálban, ami épp a tűzhely parazsán kelt. Az aranyló hajszálak a perjéből szőtt szőnyegen.

Martha nagy kínnal felegyenesedett, és kilökte a konyhai zsalut. A beszivárgó gyenge fénynél megtalálta a kannát, és beleivott, de olyan gyorsan, hogy a sör lecsorgott a szája két oldalán. A tűz majdnem kialudt. Megkotorta a piszkavassal, aztán ráfújt, hogy felszítsa a parazsat. Felületesen kapkodta a levegőt, így hosszú időbe telt, mire erőtlenül ugyan, de fellobbantak a lángok, és rá kellett dobnia egy adag fenyőtobozt meg azt a kiszárított fadarabot, amit a parton heverő hajóroncsból hoztak. Visszaült a zsámolyra. A nap fénycsíkokat vetett a falra, Martha pedig hosszú ideig tanulmányozta őket, nem értette biztosan az üzenetüket. Megütötte az orcáját, amikor fellökték. A felhasadt bőr mindkét szélén megduzzadt, amitől úgy nézett ki, mint egy száj. Rossz érzés volt, hogy így megjelölték, mintha valamiféle ítéletet mondtak volna rá. A konyhaablakon keresztül látta, hogy kezd feloszlani a feketeség a hátsó udvarban, átszivárgott rajta a tenger halovány lüktetése, olyan szabályos volt, mint a lélegzet. Addig hallgatta, amíg lassulni nem kezdett a szívverése.

Lehet, hogy elszunyókált, vagy talán csak a szeme csukódott le. A fejében sötét gondolatok zakatoltak, és egyáltalán nem tetszettek neki. Miért Prissyt vitték el, miért nem őt? És mi lesz a többi nővel, akiket az innen nem messze, délre elterülő falvakból hurcoltak el? A Salt Dyke-iakkal meg a holleswyckiekkel, köztük egy anyával és a lányával? Sandgrave-ben, innen kevesebb mint fél mérföldre még többet elfogtak. Némelyik már meghalt a börtönláztól, mások később vesztik el az életüket, ha a bíróság úgy akarja. Kit azt mondta, egy londoni ügyészt hoztak ide a tárgyalásukra, akiről azt beszélték, hogy már az ítélet előtt elkéri a pénzét, és nem az irgalmasságáról híres.

Martha Cleftwaterben született, és sok mindent tudott, de ennek az újfajta borzalomnak, amely egészen a mai napig távolból ideszállingózó szóbeszéd volt csupán, nem ismerte az igazi természetét. Mostanra viszont ideért. Most már valósággá vált. Nem Prissy volt az első, akit letartóztattak. A kannák fütyültek a tűzön, a gőz elvegyült a moslékosvödörből felszálló csípős párával, és felforgatta Martha gyomrát, hullámot indítva el a garatjától a zsigerei felé. Ez az idegesség hol feltámadt, hol lecsillapodott, aztán újra piszkálni kezdte. Mikor? Mikor jönnek el érte? És ha eljönnek, mi lesz? Semmi. Az ő élete a semminél is kevesebbet fog érni. Kitagadott lesz, egy senki. Sőt még rosszabb: másvalakit faragnak belőle, egy szörnyeteget. Minden egyes vétségét és hibáját – akár valós, akár képzelt – ezerszeresen felnagyítják.

Akkor pedig Isten kegyelmezzen neki! Isten segítse meg mindnyájukat! Az összes elfogott nőt.

Egy kéz érintette meg a vállát, a szorítása visszarántotta a valóságba. Martha kinyitotta a szemét.

– Hogy vagy, Martha? – kérdezte Kid.

Martha a férfira pillantott, aztán a saját kezére. Annak kell beszélnie helyette. Kimondatlan szavak éltek benne tömegével, elfojtva bukdácsoltak a fejében meg a mellkasában. Nem bírta kimondani őket a torkában lévő förmedvény, a vaskos, lüktető gubó miatt, amely ellopta a hangját, és a saját céljaira használta a lélegzetét. Valami élt benne: egy kígyó vagy egy féreg. Már gyermekkora óta benne élt. A gyógynövények, amiket bevett, tompították a köhögését, de a férget nem állították meg. Fájt neki a beszéd, emiatt ritkán szólalt meg. A keze jelenítette meg a saját nyelvét, hangtalan jeleket és gesztusokat formált – amiket Kittel kettesben alkottak meg majd húsz éve –, így beszélgettek egymással.

Elég jól.

Kit könnyedén a nő állára tette az ujját, és a fény felé fordította az orcáját.

Elmegyek az orvosért, mutogatta vissza.

Nem, jelelte Martha. Van rá gyógynövényem.

Kit odavitte a kancsót meg egy serleget, öntött még sört, aztán leguggolt a nő mellé, miközben ő ivott.

– Mit mondtak, amikor bejöttek? Mivel indokolták?

Martha a fejét rázta.

Semmivel.

– Kell, hogy legyen valamilyen oka annak, ha így betörnek egy házba, bármilyen házba.

Martha orcája lüktetett. Azt vette észre, hogy képtelen Kitre nézni. A kettejük élete a saját rendje szerint folyt. Martha többé-kevésbé elégedett volt a magáéval, eszébe sem jutott megkérdőjelezni. Ahogy azt sem, hogy egyszer őt is kérdőre vonhatják.

– Martha?

Kifújta a levegőt, pedig észre sem vette, hogy visszatartotta. Kit rendes, kedves ember volt. Kimenekítette Prissyt – a bájos, aranyhajú szakácsukat – a Salt Dyke-i kikötőből, ahol a testét árulta. Marthát, a gyermekkori dajkáját is segítette: maga mellett tartotta, megadva neki a munka és az otthon jelentette méltóságot. Martha így nem hazudhatott neki.

A homlokához emelte a kezét, és szarvakat formált vele.

– Azt mondták… Micsoda? Hogy ő az ördög?

Igen… igen. A szolgája. Kört rajzolt a gyűrűsujja köré. Az ördög menyasszonya.

Kit bizonytalanul Marthára nézett, aztán mögé pillantott. Az arca megkeményedett, határozottá vált.

– Pihenj le! – mondta. – Agnes asszony még fekszik. Simonnal majd utánajárunk Prissy ügyének.

Megszorította Martha vállát, és elment. A nő megpróbált felállni, de minden ereje elhagyta, kénytelen volt nekidőlni a konyhaasztalnak. A házban csend honolt, az ismerős hangokat leszámítva: a hullámok szüntelenül morajlottak, de a disznók még a tengert is túlharsogták, ahogy a nap kezdetén ennivaló után kutattak az udvar makacs sarában. Az ablakokból látszott a mosókonyha meg Martha füvészkertje, mögöttük pedig a távoli kőfal a Tide Lane-re nyíló kapujával. Az utca mögött simán, közönyösen terült el a tenger, a színe olyan volt, akár a fényesített óné. Prissy nélkül sokkal több lesz a munka. Sört kell főzni. Ennivalót kell készíteni. Agnes asszony hamarosan felkel, és segítségre lesz szüksége az öltözködésnél.

A feje sérült oldala zsibbadt, és csengett a füle. Martha visszaereszkedett a zsámolyra. Néhány percig mozdulatlanul ült, próbálta összeszedni magát a konyha zűrzavarában: a szétdobált serpenyők meg tányérok, a száradó gyógynövények, a törött tál cserepei meg a padlón szétgurult zöldborsók között. Hallotta, ahogy Kit az emeleten Agnes asszonnyal tanácskozik, közben pedig teljes bizonyossággal tudta, hogy Prissy letartóztatása csak a kezdet, valamiféle kegyetlen, könyörtelen folyamat első jele, amelyet sem megállítani, sem eltéríteni nem lehet.

Ez a gondolat talpra állította. Felment az emeletre, végigsétált a keskeny folyosón a fő háló előtt, aztán felmászott a padlásra vezető lépcsőn a saját szobájába. A helyiség egyetlen kis ablakából látszott a hátsó udvar mögött elterülő tenger.

Édesanya kis cédrusfa ládája az ágy alatt hevert. A matracra tette, és elfordította a zárban a kulcsot. A sarokvas panaszosan megcsikordult, amikor felemelte a fedelét. A tetején sárga virágok hevertek, amelyek elporladtak az érintésétől. A láda a zűrös múltat, főként édesanya örökségét őrizte. Sorban kivette a tartalmát. Édesanya rózsafüzérét. Az ollóját. A gyűszűjét, amelyet dióhéjból faragott az egyik szeretője. A legjobb ingvállát, ami borszínű damasztból készült, és Marthának most túl kicsi lett volna. Dísztűket, varrótűket, három faorsót, egy árt, két horpadt, sekély sárgaréz tálat meg egy vörösréz keresztet, amelyet kék üvegdarabokkal díszítettek, habár mostanra csak egy maradt belőlük. Szövetdarabokat: vékony selyemszalagokat meg egy hosszúkás zöld bársonyt, amelyet valami úrnő köpenyéből vágtak ki, még mindig látszottak rajta az elkopott hímzés nyomai, benne pedig néhány apró sárga fogacska meg egy barna hajtincs. Kié lehetett? Valószínűleg Martháé. Babafogak és babahaj.

Mindezek alatt egy zergebőr erszény rejtőzött. Éveken – évtizedeken – át ott hevert a ládában, sosem volt szüksége a tartalmára. Az erszény az édesanya talizmánjait őrizte, amelyeket részben másoktól kapott, részben maga készített. Martha megoldotta a húzózsinórt. Az első egy apró, összeaszott, szürkésrózsaszín szerv volt, amely olyan keménnyé száradt, mint egy mogyoró: valami mezei lény epehólyagja lehetett – talán egy pocoké vagy egy cickányé. Az ágyra dobta, halkan elkáromkodta magát, aztán tisztára dörzsölte az ujjait. Folytatta a kipakolást. Talált egy kicsi, fedeles üveget, benne egy maroknyi körömmel, egy szalmabábut, gyűszűvirágok lepréselt fürtjeit, egy fehér hanga összeszáradt gallyát. Aztán egy papírvékonyra kilapított varangyot, amelynek a nyakában vadrózsatüske ejtette seb húzódott körbe.

Martha homlokában és a füleiben vér zakatolt: ilyesmi akkor fordult elő, ha édesanya a közelében volt. Letette a kiszárított varangyot az ágyára a többi talizmánnal együtt. A pánik legrosszabb szakasza elmúlt, de akkor is szünetet tartott, össze kellett szednie magát. Végignézte a talizmánokat. Nem ezek azok. Egyik sem. Amire szüksége volt, még mindig az erszényben hevert.

Megint belenézett. A tasak nyitott szájából mintha vékony hang szivárgott volna ki: baljós, meggyőző morajlás. Nagy levegőt vett, megacélozta magát, aztán belenyúlt, és kivette a csomagot. A vászonborítás kezdett foszladozni, de egyébként pontosan olyan volt, ahogy emlékezett rá. Kitekerte. A tartalma szépen elfért a tenyerében. Egész testében megbizsergették az emlékezet és a régi gyász tűszúrásai.

A baba esetlen és bütykös volt: durván formázták meg egy gyertyacsonkból, a viasz kidudorodott a tojás alakú csípőjénél. Még mindig benne volt az égett kanóc darabkája.

Martha megforgatta az ujjai között. A viaszfigurának két arca volt, már emlékezett rá. Kétféle lehetőség. Az egyiknek nem volt szeme, vagy csak épp egy tűszúrásnyi, az orra egy kicsippentett csonk, a szája alig látható, sarló alakú vájat volt, amit egy nő a körmével nyomott bele. Ez az arc egészen békésnek, zárkózottnak tűnt. A másik oldalon jobban megformálták a vonásait, ijesztőbb volt, a beleégetett szeme elkerekedve meredt előre, az O alakú száját eltátotta, mintha sikítani akarna. A kezét mintha széttárta volna, az ujjait durván belekarcolták a viaszba. A lába hasonlóképp jelzésértékű volt, csupán egy belevájt vonal.

A baba mintha a bőrére tapadt volna. Édesanya megtanította, hogy a bal szem a boszorkányos, ami képes meglátni azt, ami még nem látható, de attól még jelen van. Oldalra fordította a babát, hogy abból a szögből is szemügyre vegye. A fény glóriát vont köré, csillogóvá tette az ütött-kopott viaszt, lángra lobbantva az emlékként megmaradt célját. Ha használni akarja, ha hasznát akarja venni az erejének, fel kell ébresztenie.

Levitte a babát a konyhába. Egy légy őrülten forgott a hátán az ablakpárkányon. Martha tekintete megakadt rajta, habár a gondolatai máshol jártak, aztán behúzta a zsalut. Levette a szögről a kötényét, amelyre térképet rajzolt a sok folt, és a nyakába akasztotta. Leemelte a gerendáról Prissy serpenyőjét, rátette a háromlábú állványra, és meggyújtott alatta egy nagy gyertyát. A réz kipirosodott a melegtől. Martha belenyomta a serpenyőbe a baba lábát, és a viasz egy perccel később lágyulni kezdett. Ekkor megfordította, és elismételte a mozdulatot, addig nyomta a baba fejét a forró rézhez, amíg formálhatóvá nem vált az anyaga. Ekkor levette az állványról a serpenyőt, és félretette. A hüvelykujjával megsimogatta a fej ívét.

Érezte, hogy lehűl és félig kiürül a teste, mintha a saját szilárd lénye félrehúzódott volna, hogy helyet készítsen valami másnak, egy erőnek, egy szellemnek, ami pedig jeges hidegséggel összetekeredett benne. A baba viaszbőre egyre homályosabb lett. A szeme még vak volt. Az állvány alatti gyertya lángját meg a Martha arcát körbevevő hajtincseket enyhe huzat táncoltatta. A láng kihunyt, mire Martha habozott, és gyorsan letette a babát, majd hátralépett, a karjával átfogta a bordáit, mintha biztosítani akarná magát arról, hogy ő hús-vér ember. Az alsóingére ráfért volna a mosás; megcsapta a saját megnyugtató szaga.

Nyilván mindig jobb tenni valamit. A saját kezébe venni a dolgokat.

Az asztalról kinézett a baba. Már kezdett kihűlni, a célja egyre jobban megszilárdult. Martha újra meggyújtotta az állvány gyertyáját, és a baba alját a hőforrás felé tartotta, amíg a viasz újra meg nem lágyult. Ekkor belemerítette a szeletelőkését, majd hosszában felhúzta, amíg a penge el nem ért egy viaszdudorig. Legyen az a lágyéka! Óvatosan kettéhúzta a szétvágott részt. Legyen az a lába!

Nekitámasztotta a söröskancsónak. Kész. Valóban kész?

A mellkasában izgatottság és rémület kergetőzött, zakatolt tőle a szíve. Megint felkapta és szemügyre vette a babát. A bábu reszketni látszott. Martha úgy érezte, mintha forogna körülötte a levegő, emberek – nők – suhannának el mellette. Hallotta a szoknyájuk zizegését, érezte a kezük érintését az arcán. Neszeket is hallott, a füléhez emelte a babát: emberi hangok visszhangzottak benne, kiáltások, tiltakozások, visítások, könyörgések, édesanya figyelmeztetései áramlottak ki a figura nyitott száján.

Martha kinyújtotta a karját, és eltartotta magától a viaszt. A hangok megszűntek. Egy kicsit elcsitult a szíve.

Ez csak egy baba, egy gyerekjáték, egy viaszdarab. Ettől függetlenül megint a füléhez emelte, és megint hallotta a vékony, sipító jajongást.

A fejében gondolatok cikáztak. Hirtelen kiejtette a babát az ujjai közül, mintha az megszúrta volna. Valójában mi ez a torzszülött lény, amit felébresztett? Mit keltett életre önmagában? Összetette a kezét, mintha imádkozna. Bocsáss meg, bocsásd meg a vétkemet, ó, uram! Az ujjairól lemállott a viasz. A babát azért hozták létre, hogy használják, ez a természetének a lényege. Akármennyire félt is tőle, szüksége volt rá.

Visszament az emeletre, megkereste édesanya ládájában a hajtűt, óvatosan kihúzta egy darab burgundi damasztból. A földszintre visszaérve belehasított a rémület, ledobta a hajtűt, és a halántékára nyomta a kezét. Érezte a saját húsát, a pulzusa felgyorsult az izgatottságtól.

Élni akart, szabadon élni. Prissynek élnie kell, és szintén szabadon.

Beleszúrta a tűt a baba élettelen bőrébe, a hegyével sebet ejtett rajta.

Át kellett döfnie a keményedő viaszt, át kellett szúrnia a bábu torkát. A nyakán és a karján égnek álltak a szőrszálak válaszul az ismeretlen, idegen erőre. Undort érzett, vonzást, félelemmel vegyes ámulatot.

Viaszbábu.

Rontó bábu.

Bábu.

2.

Bebugyolálta a bábut, és a kötényébe rejtette, aztán kiment a konyhából meg a házból, és olyan gyorsan átszelte az udvart, ahogy csak a merev térde engedte. A köd még mindig őrizte az előző napi természetellenes hőséget. Az utcát elözönlötték Thomas Archer tehenei, ledöntötték a kerítésüket, hogy hozzáférjenek az út menti fűkupacokhoz. A mosókonyhába érve felállt Kit régi nyírfa zsámolyára, és elrejtette a babát abba az illesztékbe, ahol a szarufa a falhoz ért.

Lelépett a zsámolyról, és odament a kádhoz. A lepedő még mindig ott hevert, ahol előző éjjel hagyta. Kiemelte a rózsaszín vízből. A vérfolt nagyrészt eltűnt. Már csak némi halványpiros elszíneződést lehetett látni az anyagon. Fel-le mozgatta a pumpa fogantyúját, de csak óvatosan, hogy a fém csikorgása fel ne ébressze Agnes asszonyt. A friss víz a kádba zúdult. Martha fejébe a múlt éjszaka emlékképei tolultak, amire még erősebben pumpált, hátha ki tudja mosni őket onnan. A durva szappan pont olyan jó munkát végzett a kezén, mint a vásznon. Dörzsölés közben végiggondolta, mivel lehet kivenni a különféle foltokat. A bort sóval, az kiszívja a vörösséget. A faggyút melegítéssel és itatással, de néha így is maradt utána egy zsíros folt. A vérre a legjobb a hideg víz. Megint pumpált, kiöblítette a vásznat, kötelet csavart belőle, és úgy vitte ki az udvar másik végébe kifeszített szárítóra, mint egy pólyás babát. A napsugarak hamarosan ideérnek. A lepedőt nehéz volt felemelni, és Martha tiltakozva tátogott a garatjába hasító fájdalom miatt, amely a legapróbb erőfeszítésre is feltámadt. Hátralépett, és megdörzsölte a torkát. Az út a kertfal mellett húzódott, azon túl pedig hosszú sávban parlag terült el, ahol semmi más nem nőtt, csak kakukkszegfű és szarumák, mögötte pedig a palás part finoman ereszkedett a tenger felé. A víz néma volt, szürke és teljesen mozdulatlan. A határán hatalmas, narancssárga nap ücsörgött, felperzselte a ködöt.

A múlt éjszakai szülés idő előtt indult, és az anyából ömlő vérözön kísérte.

A szomszédja, Jennet Savory nagyon későn kopogott be hozzájuk, miután a házban már mindenki lefeküdt. Simon felébresztette Marthát, ő pedig kiment a hátsó ajtóhoz. Jennet arcát búzaszínűre festette a lámpás fénye. Hebegett, az utca felé intett, ahol a húga, Marion Archer feküdt kimerülten a próbálkozástól, hogy megszülje az első gyermekét. A baba nem akart előbújni.

Martha a konyhába ment, és felkeltette Prissyt, mert a lány nagyon szerette volna kitanulni a bábaság mesterségét. Együtt kimentek a füvészkertbe, halkan járt a kezük, levágták a megfelelő növényeket. Amikor odaértek az Archer-házhoz, Marion teljesen kimerülve hevert a szalmazsákon, a szája hol kinyílt, hol becsukódott a rekedt kiáltásoktól. A barátnője, Liz Godbold mellette kuporgott, Marion fejét simogatta. A hálószobában halványan, bizonytalanul égett a fény, és Prissy meggyújtotta a lámpást meg néhány mécsest, így mindnyájan látták a Marion vajúdása közben kizúdult vért meg a makacs dudort ott, ahol a kisbaba hevert. Martha letérdelt az anya combjához, és meglátta, hogy egy aprócska lábfej már kijutott – ez volt az első rossz jel.

Fogd meg! – mutatta Prissynek, aki húzni kezdte, miközben Martha a test többi részét segítette ki az anya erőfeszítéseinek a ritmusában. Kijött a csecsemő válla, aztán a feje, az arca belepottyant Martha két tenyerébe. Felemelte a gyermeket, és letörölte róla a véres-nyálkás hártyát. Egy régi ronggyal lekaparta róla a vöröset meg a fehéret – a szeretet meg az élet színét –, aztán addig dörzsölgette a fejét meg a gerincét, amíg meg nem hallotta az első lélegzetvétel hangját, az első vékonyka sírást. A sírást a kezdet lehetőségéért. Önmaga siratását.

Martha megfordította a babát. A látványtól megdermedt. Keresztet vetett. A gyereknek volt szeme, füle, rengeteg sűrű fekete haja, de más jót nem lehetett elmondani róla. A nyaka szinte nem is látszott, a feje közvetlenül a testéből nőtt ki, az ég felé fordult. Csillagleső csecsemő, a tejfehér szemét a mennyekre tapasztotta. A felső ajka túlzottan nagyra nőtt, hasíték éktelenkedett rajta, természetellenes volt, hibás.

Látott már ilyen apróságokat. Mindig megdöbbentették. Az ajka önkéntelenül azt formálta: nem félek a gonosztól, mert te velem vagy,{2} és szorosan bebugyolálta a babát, hogy ne csapkodhasson a vékony karjával, és eltakarta a testével a többiek szeme elől. Őket lefoglalta Marion, aki újra meg újra a gyermekét kérte, hogy láthassa végre az elsőszülöttjét. A hangja gyengébb lett. A szalmazsák teljesen elázott alatta, sötétre festette a vér. Kénytelenek lesznek elégetni.

Martha elhúzódott a mécses táncoló fényétől a terem legsötétebb sarkába. Leült egy zsámolyra, a gyermeket ringatta, a kis bordakosarát dörzsölte. Érezte a szíve reszketését, a lélegzete olyan volt, akár a verdeső lepkeszárny fuvallata. Elöntötték az érzések, gyengédség töltötte el ez iránt az ártatlan, csenevész fiúcska, e hibás apróság iránt. Vakon erre-arra forgatta a fejét, máris szopni akart. Élni akart, mint minden kisbaba. Martha finoman megvizsgálta az ajkát és az orrát. Hogy is tudna szopni? Talán egy napot, ha megér, legfeljebb kettőt. Nem marad életben, Martha elképzelni sem tudta, hogyan maradhatna. Az ökle máris kezdett kihűlni, az ajka elkékült.

Eszébe jutott minden csecsemő, akit az ő keze segített a világba. Istennek úgy tetszett, hogy bábamunkához szükséges tehetséget, ügyességet adott neki. Gyors, lassú, egészséges, beteg: Istennek minden gyermek számított, ahogy Marthának is. Gyakran egészségesnek születtek, és életben maradtak, néha viszont betegen vagy holtan jöttek világra, az Úr egyenesen magához szólította őket. Ettől függetlenül ő a sóvárgás és irigykedés elragadtatásával vezette le mindegyikük születését – ó, számtalan vágyott csecsemőnél segédkezett, köztük ennél a gyereknél, Marion fiánál is.

Egy gondolat keringett benne, mint a láng körül verdeső rovar, nem hagyott nyugtot neki. Hiába próbálta elfojtani, érezte a közeledtét. Valami gonoszság utat talált az anya nászi ágyába. Biztosan megátkozták, azért született ilyen formátlan gyermeke.

Martha belei összerándultak. Milyen borzalmas, milyen méltatlan ilyen rendkívüli – primitív, ősi – rettegést dédelgetni a szívében, hogy közöttük, ezek között a nők között, akik a barátai, boszorkány lehet. A gondolat szétterjedt, a világon minden kegyelmet felemésztett, elhalványította a hajnali fényt a gyöngyöző tengeren, az őszi aratás minden aranyát, az újszülött csodáját, a szomszéd kedvességét. Ki lehetett az? Melyikük?

Erősebben magához húzta a fiúcskát, a szeme becsukódott, miközben a gyermeket ringatta. A szája gyors imát rebegett bátorságért és védelemért. Amikor újra kinyitotta a szemét, meglátta a baba üveges tekintetét. A füléhez emelte, a légzését figyelte. Nem lélegzett, vagy legalábbis nem hallhatóan. Isten veled! Isten veled, aprócska fiú! Bebugyolálta a rongyaiba, és felkelt.

Az anya még mindig vérzett, már alig volt benne élet. Martha átadta a fiút Prissynek.

– Ó, de hát formátlan! – jegyezte meg Prissy halkan. A két nő összenézett, a tekintetük fertőzött volt.

Ne mondj semmit!, jelelte Martha. Liz kiment elmondani Tom Archernek, hogy apa lett, hallották a férfit a folyosón, ahogy izgatottan várta a híreket. Jennet odament Prissyhez, hogy vethessen egy pillantást a kicsire, de amikor meglátta, levegő után kapott.

– Ments meg, Uram, ments meg minket! – A mellére csapott, és halkan, fuldokolva zokogni kezdett. A tűz alig égett, a szobára furcsa szürkület telepedett. Karcsú árnyak nyújtóztak benne. Martha meggyújtott egy maroknyi száraz zsálya- meg babérlevelet, a vékonyka füstjét körbehurcolta a szobában, elfedve a vér és a rémület erős szagát. Az anya újra meg újra a gyermeket kérte, így a végén Jennet bölcsőt formált Marion karjából, és belefektette a holttestet. A két testvér együtt sírt, a homlokukat összedugták, az egyikből közben egyre szivárgott el az élet. Martha gyorsan nekiállt apasztó tinktúrát készíteni. A babáért semmit sem tehettek azonkívül, hogy megáldják, és eltemetik, az anyja összetört szívére pedig nem volt más gyógyír, csak az ima.

Hazafelé menet elkísérte őket egy sirály, a csapkodó szárnya fehéren rajzolódott ki az égbolt előtt.

– Miért történik ilyesmi? Amikor a kis életek ilyen gyorsan véget érnek… – mondta Prissy. Nem lehetett leolvasni semmit az arcáról a sötétben. – Olyan torz volt… Még sosem láttam hasonlót. – A kezét összefonta, hol megszorította, hol elengedte. – Az én hibám volt? Én csináltam rosszul? Túl erősen húztam, és kárt tettem benne?

Nem, lányom, dehogy, jelelte Martha. Megveregette Prissy vállát. Semmi rosszat nem tettél.

– Akkor miért történt? – kérdezte megint Prissy, a szemébe könnyek tolultak. Az éjszaka tiszta és teljesen mozdulatlan volt, a forróság, amely napok óta a falura telepedett, fojtogatta őket. Közeledett a dagály, a partot nyalogatta, a holdfény megcsillant a vízen és odafent a hatalmas, csillogó pala lemezein.

A sirály visszatért. Három kört tett a fejük felett. Martha megfogta Prissy karját, és követték a madarat a víz felé. A cipőjük járás közben halk, cuppogó hangot hallatott. A tenger partján Martha felemelt egy marék követ, és Prissy felé nyújtotta.

Válassz!

– Ezt meg hogy érted?

Válassz egyet! Bölcsőt formált a karjából, és ringatta. A fiúért.

Prissy szemügyre vette a köveket. Egy perccel később felemelt egy tojás alakút.

– Így?

Martha megcsókolta az ujjai hegyét, a levegőbe rajzolta a kő alakját, majd úgy tett, mintha elhajítaná.

Áldd meg! Ezt akarta megértetni Prissyvel. Aztán add a tengernek!

Prissy habozott, aztán megcsókolta a követ egyszer, majd még egyszer – „egy csók a babának, egy az anyjának” –, majd jó messzire elhajította.

A kő felívelt, aztán lesüllyedt. Apró, sötét hullámok támadtak, megtörtek, aztán újra feltámadtak: mint a bizonyosság és a kétség. Martha letette a mocskos lepedőt, és lekuporodott, megmosta mindkét alkarját a feketeségben. Hadd mossa le a víz az éjszaka bánatát! Hadd mossa el a rettegést! Bízz az Úrban teljes elmédből, és ne a magad értelmére támaszkodj.{3} Hadd intézze el az Úr a boszorkányokat! A kezét érő habban zöld fények szökelltek sebesen, de miközben őket nézte, el is halványultak. Az ár partra sodorja és tengerbe veszejti, ami az útjába akad, az Úr adja és elveszi az életet. Ez a világ rendje, és nem az ő dolga, hogy ezt megkérdőjelezze. Ezt idővel az anya is megérti majd. Ha életben marad egyáltalán.

Már majdnem a háznál járták, amikor Prissy újra megszólalt:

– Sosem fogom elfelejteni, ami történt.

Martha hirtelen nyűgössé vált, békére vágyott, aludni akart, türelmetlenné tette a fiatalabbik nő arcán tükröződő küzdelem. Durván megragadta Prissy vállát, és hosszan ránézett. Ha ez a lány meg akarja tanulni a szülést, a halált is meg kell tanulnia.

3.

A garatjában tekergő féreg, a fájdalmas kaparás magához térítette Marthát. Mióta állhat itt lehajtott fejjel, mozdulatlanul a foltos vajúdólepedő mellett, miközben lüktet az orcáján a zúzódás?

Kinyitotta a kertkaput, és kiment a Tide Lane-re. Az utca a szurdoktól indult, és végigvonult a falun át egészen a kikötőig. Végigment rajta, megkerülte Archer teheneit. A tőgyük megduzzadt. Ma délután kihozza Simont, és megfejik őket, a teli üvegeket pedig otthagyják Archer ajtaja előtt. Ha Marion képes enni, jót fog tenni neki a tejszín. Amikor elhaladt Archer háza előtt, látta, hogy bezsaluzták, a csirkéket pedig még mindig nem engedték ki. Bement az udvarba, kinyitotta az ólajtót, és szórt a szárnyasoknak egy kis magot. A kerítés mellett egy nyaláb mályvarózsa nőtt, mint egy köteg sárga dárda. Hirtelen ötlettől vezérelve levágott párat, mielőtt továbbment.

A sarkon jobbra fordult, a Slip Lane-re. Előtte magasodott a templomtorony csúcsa a fakó, zord égen. Be is akart menni, meg nem is. Már korábban el kellett volna mondania néhány imát Prissyért és a halott csecsemőért, valamint a saját halandó lelkéért. Mégis kelletlenül vonszolta a lábát. Átszelte a főutat, aztán elindult felfelé. Az út, amelyet egy régi bölcs Wish Hillnek, vagyis Kívánságdombnak nevezett el, először lankásabban, majd meredeken emelkedett. A két oldalán sötét szilfák magasodtak, hosszú árnyakat vetettek az utcára, és miközben Martha elhaladt egy csapat varjú mellett, a madarak felrebbentek, és zajosan, csálé nyolcas alakban köröztek fölötte. Úgy tűnt, mintha lelkek nyüzsögnének körülötte, átsüvítenének a testén. Az ő világához és a másikhoz is tartoztak: szellemek voltak, házi koboldok, feloldozás nélkül elhunytak lelkei. A meg nem keresztelt csecsemőké.

Hogyan is fakadhatnak ennyire sötét gondolatok ilyen derűs napon? Martha képtelen volt megszabadulni tőlük. Nem lehetett elfojtani őket. Ránehezedett a forróság, az árnyéka hangtalanul lépkedett mellette. A zihálásába recsegő hang vegyült. Habár nem volt új keletű ez a jelenség, mostanában zavarni kezdte. A féreg okozta. Néha napközben, és gyakran éjszaka is nyomást érzett a mellkasában meg a torkában. Az a valami felemésztette őt, kilopta az erőt a szívéből, lelassította és elnehezítette. Ebben a pillanatban is akadályozta a légzését.

Sokszor gondolkozott azon, hogyan állíthatná meg. Az egyetlen biztos módja az lenne, ha örökre abbahagyná a légzést. A domb tetejére érve azt hitte, vége. Előrehajolt, a térdére támaszkodott.

Az út háromfelé vált ott, ahol megállt. A bal oldali ösvény a Top Field és az Oliver’s Paddock felé vezetett, amely a régen ott legelésző szamárról kapta a nevét. Jobbra a Psalm Cliff és a Mindenszentek temploma állt. Ha egy utazó vagy boszorkányvadász még fél mérföldet megy előre, akkor ráfordulhat a parti útra, amely mindkét irányban folytatódik: észak felé Blythe Baybe és Seachurchbe, dél felé Holleswyckbe és Sandgrave-be, aztán Salt Dyke még nagyobb kikötőjébe.

Martha elfordult, és végiggyalogolt a templom felé vezető út utolsó, rövid szakaszán. Az épület ajtaja kinyílt és bezárult, minden zajt kirekesztett. Az oltáron a késő őszi termésekből felajánlott áldozatok hevertek: komló, árpaszem és tök. A katonák rombolása után megmaradt egyetlen ablak festett üvege színes fényfoltokat vetett a járdalapokra a keleti oldalon. Martha pár percig csak ácsorgott odabent, a zihálása elcsitult. Tisztátalannak érezte magát a saját lénye vagy talán mindazok miatt, amit magával hozott: a féreg és a bűntudata is foltot ejtett rajta.

Feltámadt benne a feloldozás utáni vágy. Átkelt a főhajón, végigment középen a nyolcadik sorig: annak idején mindig oda ültek le édesanyával az Urat imádni. A térdeplőket sorba rendezték. Édesanyáé, a fehér alapon sárga galambbal, megkopott. Martha leereszkedett rá. Behunyta a szemét, összeszorította a kinyújtott ujjait, és várta, hogy enyhüljön a gondolatai árja. Nem enyhült. A nyugtalansága felerősödött. A szemhéjára rózsaszín képkavalkád vetült: édesanya, Prissy. A halott csecsemő a nyitott, vak szemével. Kesergés áradt belőle. Martha ajka mozogni kezdett: Az Úrhoz kiáltok, aki dicséretre méltó, és megszabadulok ellenségeimtől.{4} Magamtól.

Az ima megbicsaklott, megalvadt az ajkán. Túl gyakran elhalt idő előtt. Az ima szükséges, olyan, mint az alvás vagy a lélegzés. A hit viszont más. Martha hite nem olyan volt, mint másoké. Alapvető hiányosságok támadtak benne, a nyughatatlan belső iránytűje folyton ide-oda lengedezett a meggyőződés, a hitetlenség meg a szégyen között. Valamiféle láthatatlan ár mozgatta, egy számára ismeretlen forrás. Édesanya mindig azt mondta, hogy nem kell azzal foglalkozni, hogyan működik; a nő és a lelke között dől el, hol pihen meg az a tű. Végső soron a tettek számítanak. Édesanya életében hangos volt, gyakorlatias, földhöz ragadt. A hite nem gyökerezett mélyen, még vasárnaponként sem, a végén pedig teljesen cserben hagyta. Martháé is hasonló volt: az olyan kézzelfogható dolgok felé hajlott, amiket látott, hallott és megérinthetett. Mint a mályvarózsa. Vagy a halott babákért megcsókolt kövek.

Vagy a kis viaszfigurák.

Árnyékra lett figyelmes a behunyt bal szeme sarkából. Kinyitotta. Leggatt atya préselődött be mellé a sorba.

– Ó, ne… ne hagyd, hogy megzavarjam az imádat!

Martha szétnyitotta az ujjait, felült a padra, és intett az atyának, hogy foglaljon helyet. A férfi reverendájából füst, régi gyapjú és hagyma szaga áradt.

– Hogy vagy, Martha? Hallottam, mi történt Prissyvel – mondta, de nem hagyott időt válaszra. – Sötét napokat élünk. – Martha még sosem látta ilyen színtelennek az arcát. – Szerencséje, hogy olyan jó barátai vannak, mint te, akik imádkoznak érte. A munkaadói is biztosan felszólalnak mellette. Ha ártatlan… – A pillantását az oltárra szegezte, aztán hirtelen Martha felé fordította. – Te mit gondolsz, Martha? Az ördöggel cimborált? Úgy hallottam, hogy az ő keze jelölte meg az Archer gyermeket. Lehetséges… elképzelhető, hogy képes ilyesmire?

Martha nyomatékosan megrázta a fejét, a szemét a papon tartotta, miközben betűket írt a levegőbe.

Prissy nem tett rosszat.

– Prissy…? – ismételte a pap, próbálta kitalálni, mire gondolhatott Martha.

Nem tett rosszat, ismételte Martha hatalmas, kaszáló mozdulatokkal.

– Semmit…?

Ó, de lassú észjárású ez az ember!

Semmi. Rossz.

– Semmi rosszat? Prissy nem tett semmi rosszat?

Igen. Semmi rosszat.

A pap arca megnyugodott. Szinte mosolygott, de nem tartott sokáig.

– Azt mondták, a baba… valamiféle szörnyszülött volt. Borzalmas arcú. – Kifújta a levegőt. – Jól tudom, hogy te is ott voltál a szülésnél?

Igen, ott voltam.

– És melyikőtök vezette le?

A tű meglendült: igazság vagy álnokság. Martha csalódottan látta, mire mutat. Az agya azt súgta, csak óvatosan, figyelmesen! Prissyért. Önmagáért.

Én.

Leggatt atya kifújta a levegőt.

– Az jó, Martha, megkönnyebbültem. – Felsóhajtott. – A mostani időkben a gonosz minden úton megfordul. Istennek legyen hála, amiért a boszorkányvadászok utánaerednek, kikergetik az otthonainkból. Az életünkből. Habár bevallom, még múlt héten is azt hittem, hogy itt ugyan nem találnak semmit. Cleftwaterben is vannak bűnök, de boszorkányok nincsenek. Letérdeltem, és hálát adtam érte Istennek. – A hangja elcsendesült, mintha nagy súly nehezedne rá. – De most Makepeace úr eljött a boszorkányokról szerzett rendkívüli tudásával, és máris elkezdődött a fecsegés. Azt mondják, bizonyítékra bukkant. – Szembefordult Marthával, a szelíd kék szemébe rémület költözött. – Úgy tűnik, mégis vannak köztük boszorkányok, és Makepeace úr azt állítja, hogy Prissy csak egy közülük.

Marthából kiszökött egy elutasításnak szánt hang, de inkább nyögésnek hallatszott.

Nem. Prissy nem. Ő nem.

A pap Marthát nézte, felfogta a szavak jelentését, aztán elfordult, a kezét bedugta a reverendája ujjába. A profilja tökéletes volt, egy élete javában járó fiatalemberé, a bőre tiszta és makulátlan, a sötét haja dús. Cleftwater határain túl a példabeszéde tökéletességéről és szépségéről is híres volt. Az ártatlansága, az erős hite nagyban különbözött Martháétól. Az elnyúló merengésétől a nő egyre kényelmetlenebbül érezte magát. El akart menni, haza Kithez meg Agnes asszonyhoz. Meg a bábuhoz. Máris szükség volt a segítségére, az erejére, akármilyen kevés is. Prissynek meg kell kapnia a segítségét. Martha megmoccant, fel akart állni. A paptól nem tudott volna kilépni a padból. A férfi arca zavart lett, mintha kényelmetlen gondolatok keringenének a fejében.

– A szülést bejegyezték? Beírták az anyakönyvbe?

Martha a fejét rázta.

– Akkor most pótoljuk. – Leggatt atya felállt, és a sekrestyéhez ment, ahol a Cleftwaterben születettek jegyzékét tartották. Martha elméje kavargott, zavarossá tette az aggodalom. Alá kell írnia a főkönyvet; pedig remélte, hogy elkerülheti. Nem akart írásos nyomot arról, hogy jelen volt a szülésnél. Gyorsan talpra szökkent, azon töprengett, nem surranhatna-e ki egyszerűen, de a pap már visszatért a tollal meg a főkönyvvel, a pad szélén egyensúlyozott vele.

– Volt a gyermeknek neve?

Martha tenyérrel felfelé széttárta a karját.

– És fiú volt, vagy lány?

Fiú.

Leggatt atya bólintott, és Marthának nyújtotta a tollat. A hegyéről barna tinta szivárgott. Martha azt írta bele: Lény. Kurta szó egy kurta életre.

A pap megnézte, mit írt Martha.

– Lény. – Felsóhajtott. – Meg kell elégednünk ennyivel. Ettől függetlenül imádkozni fogok érte és a családjáért. Oda kell tenned a jeledet, Martha, hogy igazold: jelen voltál a szülésnél.

Martha vonakodva aláírta. A pap elvette a könyvet, és ráfújt. Martha meghajolt, kicsit pukedlizett.

Viszontlátásra, atyám!

Csak pár lépést tett, amikor a pap újra mellette termett, megfogta a karját, és szembefordította magával.

– Van még valami, Martha? Bármi más, amit el akarsz mondani nekem?

Komolyan méregette a kék szemével.

Nem. Semmi.

– Biztos vagy benne? – Leggatt atya még mindig a karját fogta. – Mert tudod, nekem elmondhatod. Enyhíthetsz a lelkeden. Ha szükséged van rá.

Vajon mit tud a pap? Martha összevonta a szemöldökét. A férfi most még erősebben szorította a karját.

– El kell mondanom neked, hogy Makepeace úr nagyon alapos ember. – Szinte lopva nézett körül. – Senkit nem kímélnek a kutakodásai. Minden cleftwateri nőnek ügyelnie kell a biztonságára. Nem Prissy az egyetlen, akit megvádoltak… mások is vannak már a börtönben…

Martha ereiben megfagyott a vér. Kérdőn széttárta a karját.

Kik? Kik?

– Azt kérdezed, kik azok? Nos, Ellen Warne és Hannah Holland. Meg Southern mama is Holleswyckből. Mindnyájan tömlöcbe kerültek. – A pap megdörzsölte a homlokát. – Nem tudom elhinni, hogy bármelyikük átkozott lenne, vagy bármi rosszat tett volna. De azt mondják, Makepeace úr jelentős mennyiségű bizonyítékkal tud szolgálni az ördögi munkájukra.

Elfordult, és a távolba nézett, mintha Cleftwater szorongatott helyzetét tanulmányozná.

– Viszont ez talán megmagyarázza azt a sok bajt, ami az utóbbi időben Cleftwatert érte. A múlt téli viharokat. A betegségeket, amik egész évben gyötörtek minket. És a csecsemőink halálát. – Ellágyult a hangja. – Szerencsénk, hogy itt vagy velünk, Martha, és hasznát vehetjük a képességeidnek. De könyörgöm, ezekben a mostani időkben nagyon ügyelj, nehogy bármi vád érhessen! Vizsgáld meg a lelkiismeretedet, ügyelj, hogy minden tetted kizárólag Isten felé forduljon! Vigyázz, hogy a boszorkányvadász semmiféle helytelenség nyomára ne bukkanhasson, ne találhasson foltot az életeden, mert folytatódni fognak a letartóztatások, ebben biztos vagyok…

Nyikorogva kinyílt az ajtó. Léptek hallatszottak: valaki megtörölte a lábát a küszöbhöz fektetett zsákokon. Tom Archer lépett be. A keresztelőmedencénél megállt, és levette a sapkáját. Nyilvánvalóan azért jött, hogy a gyermeke lelkéért imádkozzon, és megkérje Leggatt atyát, adjon neki rendes temetést a templomkert falain belül. Egy pillanatra az az elképzelhetetlen gondolat kerítette hatalmába Marthát, hogy a pap hívta ide a halott csecsemő apját, mert valamiféle elszámolnivalója akadt vele itt, a templomban. A tű kilengett, a féreg megmozdult. El kell tűnnie innen, de természetesnek, könnyednek kell látszódnia, mint aki teljesen mentes a bűnöktől. Lassan kivonta a karját a pap szorításából. Illedelmesen összetette a kezét, és lehajtotta a fejét.

Köszönöm a törődését, atyám. Aztán az ajkához érintette az ujját, és feltartotta mindkét üres tenyerét. Nincs mit elmondanom.

A keresztelőmedence lenyűgöző benyomást keltett, szinte világított a templom nyugati végének a félhomályában. Martha magán érezte Tom tekintetét, a gyásza súlyát. A lopott mályvarózsa égette a kezét. Azért vágta le, hogy kitegye édesanya sírjára, pedig idetartoztak a templomba, Tom szegény kisfiához. A színük tisztasága és egyszerűsége olyasmit közölt, amire ő képtelen volt.

Martha mindkét atya előtt fejet hajtott. Az egyikük egyenesen állt, eltelve a hittel, a másik háta meggörbült a gyász súlya alatt.

{1} A bibliaidézetek fordításai a Károli-bibliából származnak. – A szerk.

{2} Zsolt 23:4

{3} Péld 3:5

{4} Zsolt 18:4