Beck András

Eljutni A-tól B-ig és vissza

– részlet –

Copyright © Beck András, 2021

Emlék, könyv

Emlék, könyv

A könyvekhez kapcsolódó élményeim a gimnáziumi évek előtti időkig nagyon hézagosak. Ebben a híg lében úszkál néhány emlék és villanásnyi kép. A Kipling-mesék régi kiadásának rajzos borítóján turbános férfi, a háttérben tevék és piramisok. Még anyám gyerekkönyve volt, ez is hozzátartozott az aurájához, az első könyv, amelyhez konkrét, idézhető szavak is tartoznak bennem, a macskáról, „aki egyedül szeretett sétálni”. A másik ilyen megmaradt mondattöredék az Utazás a Föld középpontja felé című Verne-regényből való. Ezt jóval később, hetedik osztályosként olvastam néhány másik Verne-könyvvel együtt, amikor lumbágóval három hétig ágyban feküdtem otthon. „Hans desszertként egy kis rizst is felszolgált” – ez volt az a mondat a könyvből, amely megtapadt bennem. Akkoriban bejáratott szófordulatommá vált, nem is tudom, miért, talán a gesztus és a mondat takarékos eleganciája fogott meg. A kényszerű ágyban maradáshoz kötődő Verne-olvasás azonban rövid epizód maradt csupán. Miután lábra kaptam, nem olvastam többé hasonlókat, visszatértem a sportlapokhoz (Népsport, Képes Sport, Labdarúgás). Az olvasás és az ágy társítása viszont velem maradt. Ma is mindig fekve és betakarózva olvasok otthon. Azt gondolom, hogy ez a szokásom nemcsak a betegségből való lábadozás helyzetére, az életből való átmeneti kiszakadás érzésére emlékezik, hanem Hans desszertjének szerény luxusára is.

Évekkel később többször is elolvastam Sarkadi kisregényének, az Oszlopos Simeonnak az első bekezdését és Krúdy Aranykéz utcai szép napok című könyvének előszavát. Mindkettő nagyon tetszett. Ezért is furcsa, hogy egyiket sem olvastam tovább. Alighanem azért, mert a bátyám könyvei voltak, az ő ágyán hevertek az akkori Olcsó könyvtár ezen kötetei. Másvalaki könyvét, kölcsönkönyvet azóta sem veszek szívesen a kezembe. Szükségem van rá, hogy magaménak tudjam a könyvet, úgy szeretem igazán olvasni. Ez valahogy hozzátartozik számomra az olvasás otthonosságához. Könyvtárba járni már csak ezért sem szerettem soha, és a könyvtárban ágy sincsen. Otthon egyébként sok könyvünk volt. Ráadásul a Verne-epizód után nem sokkal új lakásba költöztünk, ahol külön szobám lett, azzal a szépséghibával, hogy jórészt nálam lett elszállásolva apám könyveinek jó része is. Ez egyáltalán nem volt ínyemre, és konokul továbbra sem olvastam.

Amikor aztán már matematika tagozatos gimnazistaként mégiscsak olvasni kezdtem, szinte kizárólag magam vásárolta könyvekre vetettem rá magam. Az otthoniak közül csak kettőre emlékszem, amely átesett a rostán: a Bűn és bűnhődésre és a Hamletre. Az utóbbiból olyan kiadás volt otthon, amelyhez Alexander Bernát írt bevezető tanulmányt és bőséges magyarázó jegyzeteket. Az, hogy ezeket kifejezetten izgalmasnak és szórakoztatónak találtam, alighanem azt mutatja, hogy akkor már meg voltam fertőzve valami bölcsészvírussal.

Könyveket előbb kezdtem el szenvedélyesen vásárolni, mint olvasni. Akkoriban két jó antikvárium is volt Debrecenben, melyekben a bőség érzetét keltő kellemes összevisszaság honolt, lehetett turkálni a könyvhalmok között. Visszagondolva furcsák voltak a legkorábbi szerzeményeim. Ambrus Zoltán Midász királyának és Heltai Jenő Az utolsó bohém című regényének századeleji kiadásaira határozottan emlékszem, de hogy mi alapján pécéztem ki pont ezeket, nem tudom már felidézni. Lelkesen el is olvastam mindkettőt, de a vásárlás és az olvasás útjai már ekkor kezdtek szétválni. Más kérdés, hogy aztán ezek az utak a legváratlanabb módon sokszor mégis találkoznak: egy-egy obskúrus kötet, amit azzal veszek meg, hogy na, ezt aztán biztosan nem fogom elolvasni soha, egyszer csak kézre áll, kapóra jön vagy egyenesen nélkülözhetetlennek bizonyul. Még Debrecenben vettem például egy harmincas évek végén kiadott kis kötetet Pekár Gyuláról. Hozzátartozik a dologhoz, hogy a tizenévesek azon törpe kisebbségéhez tartoztam, akinek Pekár neve mondott valamit. Legalábbis azt tudtam róla, hogy a kis kötetben nagy íróként és politikusként megverselt, „embertölgyként” magasztalt férfi nagy marha volt – latinul ugyanis a pecus, pecoris marhát jelent. Gábor Andor feszítette a végletekig ezt az összefüggést abban a szatirikus írásában, amit apám többször is nagy élvezettel olvasott fel nekünk. Hát innen volt ismerős nekem Pekár neve. Később, talán még egyetemistaként – ki tudja, miért – el is olvastam a kötetet, élén Lázár Béla hosszú tanulmányával, melyből az derült ki, hogy Pekár, ez a marha, huszonévesen Zola és a párizsi dekadens írók körében forgolódott, Justh Zsigmond és Mednyánszky barátja volt. Ebben a szövegben azonban felfedeztem, és a maga legtisztább és legviccesebb formájában diagnosztizáltam még valamit, amit magánhasználatra Pekár–Proust-szindrómának neveztem el. Lázár ugyanis 1937-es könyvében Pekár történelmi tingli-tanglijainak ismertetése közben Freudra, Joyce-ra vagy Virginia Woolfra hivatkozott, legtöbbször pedig Bergson és Proust időfelfogását emlegette, mondván, az idő Pekárnál is nagy szerepet játszik. Szindrómaként pedig azért azonosítottam a ráfogásszerű összefüggések teremtésének ezt a módszerét, mert úgy láttam, hogy az elemzést hajuknál fogva odarángatott tekintélyekkel és alibicitátumokkal megalapozó eljárás, számos újabb keletű értekezésnek is kedvelt eszköze.

A Pekár-kötettel nagyjából egy időben Gábor Andortól is vettem egy könyvet, humoros írásainak egyik gyűjteményét a tízes évekből, de nagyon sokáig nem olvastam bele. Igazából a kötése miatt vettem, az tetszett meg: sárgásbarnás, hullám mintázatú kötéstábla, a gerincen zöld címkével. A könyv külseje, kinézete, mérete, kézbevalósága, tapintása, a könyv mint fizikai tárgy – úgy látszik, ez nagyon fontos volt nekem már akkor. Meg az, ahogy a polcon állnak, ahogy ezek a kor, téma, anyag, méret, jelleg, állag szerint oly különböző könyvek egymás mellett sorakoznak. Nincs izgalmasabb, szebb, vibrálóbb, rétegzettebb vizuális élmény számomra az egész falat kitöltő könyvespolcom látványánál. E kulturális és személyes tartalmakkal telített térfelület szeszélyes rendje, mintázata, textúrája, szín- és térhatása mindig elkápráztat.

Az írók közül Tersánszky Józsi Jenő volt az első „felfedezettem”, az első író, aki valamiféle személyes üggyé vált számomra. Akkoriban ment a tévében a Kakuk Marci-sorozat, alighanem így került a látóterembe. Én azonban nem ezt a könyvét vettem és olvastam el először, hanem a Két zöld ászt, annak is egy régi, kék vászonba kötött, éppenséggel nem túl attraktív első kiadását. Vonzott Tersánszky fesztelensége, nem irodalmi tónusa, de leginkább az Arcok és vallomások sorozat róla szóló kötetének képeit szerettem nézegetni. Tetszett az egész fizimiskája, többször le is rajzoltam az arcát, és valahogy átsütött ezeken a képeken az is, meg a könyvekből is átjött, hogy milyen párját ritkító tartású ember is volt ez a kópésan vidám figura (arról, hogy a magyar írók közül talán ő volt az egyetlen, aki megtagadta az 1957-es ENSZ-jelentés elleni tiltakozó levél aláírását, persze fogalmam sem lehetett, de hát az 1956-os forradalomról sem tudtam semmit).

Mándy Iván könyveit a Régi idők focija megnézése után kezdtem el keresni. Először azt a kötetét vettem meg, melynek borítóján Garas Dezső–Minarik Ede képe díszelgett, de ettől gyorsan megszabadultam, amikor ráakadtam válogatott novelláinak vaskos gyűjteményére, az Egyérintőre és a Mi az öreg?-re. Az irodalomhoz való kötődés egészen új otthonossági fokát testesítették meg számomra ezek a kötetek, ez a két ember. Ha jobban belegondolok, Mándy volt az első kortárs magyar író (kb. 60 éves volt akkoriban, kevesebb, mint ma Nádas vagy Esterházy), akit olvastam, és aki mély nyomot hagyott bennem.

Ezt követő olvasmányaim már nem kötődtek ennyire szorosan egy-egy személyhez és archoz. Ami a prózát illeti, Sarkadi Bolond és szörnyetege (ezt a 30 év sorozat pompázatosan inadekvát aranysárga kötetében olvastam, nagyszerű regényét, a már említett Oszlopos Simeont pedig csak jóval később), a Közöny, Mészöly Filmje, Peter Handke Közönséggyalázás című beszédjátéka meg A kapus félelme tizenegyesnél, Thomas Bernhard A mészégetője voltak a gimnázium utolsó éveiben nagy hatással rám, no meg Tom Wolfe Kandírozott mandarinzselészínű áramvonalának felturbózott írásmódja. Az abszurd-szürrealista szemlélet iránti fogékonysághoz pedig az Izmusok sorozat Szürrealizmus kötetének szemelvényei adták a gyúanyagot.

Az akkori magyar „fiatal írók” két novellája hagyott bennem maradandó nyomot: a Görcs és evidencia Dobai Pétertől, melynek a címe élesen belém fúródott, és Csaplár Vilmos Csikósok és a Kreutzokjának kettős családtörténete, melynek szálai nem találkoznak. Hogyan kormányoztam el magamat Mándytól a még kortársibb irodalomig a szimatomon és a próba-szerencse technikán túl, mire hagyatkoztam a tájékozódásban, már nem emlékszem. Az biztos, hogy 1979-80 táján rendszeresen forgattam a régi Mozgó Világot, de ahogy azt az előbbi írók neve is jelzi, választásaimban és vonzalmaimban ennek nem volt feltétlenül meghatározó szerepe. (A Pápai vizeken ne kalózkodj!-ot például megvettem, de a Termelési-regényt nem, gondolom azért, mert az előbbinek tetszett a címe, az utóbbié viszont nem mondott semmit, nem voltam hozzá sem elég idős, sem elég bennfentes, meg talán túl vaskosnak is találtam.)

Ugyanebben az időszakban a költők közül József Attila, Pilinszky, Sylvia Plath voltak a favoritjaim, és Gregory Corso, a beatköltő. Emlékszem milyen nagyot néztem, és mekkorát zuhant előttem az irodalomtudósok ázsiója, amikor (gimnazista lehettem még) Nagy Péter irodalmár-akadémikus – s mint azóta kiderült, szorgalmas besúgó – fordult meg debreceni lakásunkban, és kiderült, hogy a nevét sem ismeri Corsónak. Akkori választásaim természetrajzához még egy adalék: még szintén gimnazistaként Emily Dickinson válogatott írásainak karcsú kötete akadt a kezembe a könyvesboltban, hátsó borítóján fordítója, Károlyi Amy szövegével. Így kezdődött: „Az élményre való képesség vagy képtelenség nem az élményre való alkalmon és az élmények számán múlik, hanem az élményre való képességen.” Több se kellett, azonnal megvettem a könyvet, magát a mondatot pedig örökre megjegyeztem. De milyen furcsa a szellemi impulzusok ökonómiája: arra, hogy akár csak egy verset is elolvassak ennek az emlékezetesre csiszolt gondolatnak a szerzőjétől, Károlyi Amytól, akkor és azóta sem gondoltam!

Fernando Pessoának, az egyetlen költőnek, akit olykor még ma is olvasok, mindössze egy versét ismertem akkoriban. A Miért szép? sorozat modern költészeti kalauzában bukkantam rá az Autopszichográfiára, melyet a nagy megvilágosodások küszöbe előtti toporgás szellemi izgalmával olvastam, a fordító, Somlyó György kísérőesszéjével együtt. Ekkor éreztem először, hogy a művészet finomságaiba való beavatás együtt járhat a műélvezetből való kizökkenéssel, ámde ennek a kizökkenésnek is megvan a maga különös élvezete. Hogy az, amit önreflexiónak vagy (ön)értelmezésnek neveznek, eltéríti ugyan a műtől olvasóját, de csak azért, hogy fortélyos kerülő úton visszavezesse hozzá. Nem sokkal később a Néphadsereg könyvtárában felfedezett és onnan eltulajdonított, éjfekete Pessoa-kötetből (ugyanabban az elegáns sorozatban jelent meg, mint az Eörsi fordította Corso-kötet) aztán nem is annyira „saját” versei, vagy Ricardo Reis ódái hatottak rám, hanem Alvaro de Campos áradó szabadversei. De még ezek is, bár nagyszerűek voltak, akárcsak a korábban említett költők írásai, belül maradtak a költészet és a költői hang általam elgondolható körén. Az igazán revelatív élményt Alberto Caeiro művei jelentették. Pessoa egyes szám negyedik személyének, negyedik alakváltozatának-inkognitójának művei ugyanis olyasmit testesítettek meg, amiről azt gondoltam, kívül esik az alkotók szemhatárán. Ha ugyanis sokat töprengenének azon, ami életművének fő szólama, aligha válhatnának költővé, vagy épp íróvá. Caeiro versei egyfajta gyanakvást hoztak elő belőlem az irodalommal és önmagammal mint az irodalom olvasójával szemben.

Ez a szemnyitogató élmény tehát egyszersmind az ártatlanság elvesztését, valamiféle kijózanodást jelzett. Úgy is mondhatnám, az esszéolvasás korszakának beköszöntét. George Steinernek és Susan Sontagnak a Modern könyvtárban megjelent kék színű kötetei, a fiatal Lukács és Szilágyi Ákos esszéi hoztak lázba. Kicsit később pedig Balassa Péter írásai és egyetemi órái. Másodév végén összefutottam vele a Kígyó utcában, megkérdezte, mit csinálok a nyáron. „Olvasd el Alain-Fournier-től Az ismeretlen birtokot – mondta búcsúzóul, és hozzátette –, neked való.” Persze gyorsan megvettem a könyvet, elolvastam, igaza volt. Szinte meghatódtam, hogy így ismer, annak ellenére, hogy nemigen szólaltam meg az óráján. Bár később kiderült, hogy tényleg figyel rám, ma inkább azt hiszem, biztosra ment, jól tudta, hogy ez a könyv mindenkit telibe talál, aki jókor találkozik vele.

Akárhogy is, nekem talán ez a nosztalgikus regény lett az utolsó romlatlan könyvélményem. Azon a nyáron megírtam első kritikámat (történetesen a korábban említett Csaplár Vilmos akkor friss regényéről), mely a Jelenkorban jelent meg. Olvasmányaim ettől kezdve kényszerpályára kerültek, az olvasás gondtalan élvezetéből menthetetlenül és visszahozhatatlanul elillant valami, a helyére pedig feszült figyelem és az értelmezés drukkja nyomakodott. Az a szabadságtöbblet azonban, ami az olvasást korábban kalanddá avatta, némiképp átmentődött a könyvek céltalan vásárlásába és gyűjtésébe, úgy is mondhatnám, a nem olvasás kalandjába. Ami olykor azért mégiscsak olvasással végződik.

Ufó vagy bolygótárs?

Tandori Dezső

Jókairól, Adyról, Karinthyról, Babitsról készültek fotók halálos ágyukon. Ha Téreyről vagy Tandoriról készültek volna ilyenek, merő ízléstelenségnek tartanánk. Az írók halottas ágya végleg kikopott a nyilvánosságból. És alighanem a „halottas ágy” kifejezés fölött is eljárt az idő. Morbid fotók helyett emlékek diszkrét mozaikjait rakosgatjuk ki. Az én Tandori-mozaikom 1980 táján állt össze, alig néhány év múlva viszont már nem voltam Tandori-olvasó. Mozaikom alcíme tehát ez is lehetne: Tandori-könyvek és az ifjúság elégiája.

Az a tény, hogy létezik egy Tandori Dezső nevű egyén, a hetvenes évek végén rögzült bennem. A gimnázium utolsó éveiben találkoztam vele egyre-másra, szemnyitogató olvasmányaim fordítójaként. Ilyen nagy hatású könyv volt számomra Sylvia Plath Az üvegburája és verses-kötete, a Zúzódás, Thomas Bernhard A mészégetője és Peter Handke regénye, A kapus félelme tizenegyesnél. Ezek egyébként – Az üvegburát leszámítva, melynek 1977-es második kiadása került a kezembe – mind ekkoriban jelentek meg a magyar könyvpiacon, bizonyos értelemben tehát nem csak nekem voltak újdonságok. Némiképp váratlanul támadt lázas olvasásaim jó része Tandorin átszűrve hatott rám. Már önmagában ez is bőven elég lenne (mihez is?).

De persze – mint csápjaival akkor már a kortárs magyar irodalom felé is tapogatózó leendő bölcsésznek – rövidesen Tandori saját írásai is a kezembe kerültek. A Kritikában és a Kortársban olvastam is róla, mint afféle egyszemélyes irodalmi nagyüzemről. Könyveinek ezt az aspektusát találta telibe az egyik cikk címe is, mely így hangzott: Tizennyolc centi próza (tudniillik ennyi helyet foglalt el Tandori néhány évnyi epikus műve a polcon). Az akkori 18-ból én a legvastagabbra, A meghívás fennállra vetettem rá magam, lelkesen ocsúdva, hogy így is folyhat a szó. Máig emlékszem egy mondatára: „Nincs mit mondanom, és ezt mondom, és ez a költészet.” Példaszerűen sűrítette magába Tandori mondandóját. Valójában azonban lassított, gondosan adagolt és kiemelt idézet volt egy bizonyos John Cage-től, akinek a nevével alighanem itt találkoztam először. Másfél évtizeddel később aztán Cage, mintegy véletlenül, nagyon fontos figura lett számomra, és ma is az. Kitartóbban maradt tehát velem, mint Tandori, ennek azonban az ifjúság elégiájához már nincs köze. A meghívás fennáll (1979) és nyomában A zsalu sarokvasa (1979) című kötet címadó esszéje ismerősömmé tett egy másik nagy amerikait is, Henry David Thoreau-t, a Walden íróját. Ahogy Cage-dzsel, Thoreau-val sem alakítottam ki önálló viszonyt akkoriban, ismeretségünk kereteit Tandori határolta, és nem sejtettem, hogy Stanley Cavell, e különc amerikai filozófus Walden-könyvének fordítójaként milyen sok időt töltök majd magam is Thoreau könyvének társaságában.

Aztán ott volt a Nagy gombfocikönyv (1980), melyet a totális ráismerés és rokonság együttrezgésével olvastam, operettkatonáskodásom idilli napjaiban. Őrszolgálat címén csaptak ki bennünket valahova a magyar Alföld peremére Földesi Feri barátommal. Itt, épp csak hogy nem egy szénakazal tetején, félmeztelenre vetkőzve a kora tavaszi napsütésben ámultam és nevettem e könyv radikalizmusán. A maga kitartó, több száz oldalt kitevő adatolásában merőben valószínűtlen képződmény volt ez a „regény”. Létezése lelkesítő képtelenség. Szemethy Imre borítója és rajzai persze kedves és gyerekes karaktert adtak a könyvnek, melyet a Móra Kiadó „Nyolc éven felülieknek” ajánlott. Azt hiszem azonban, hogy ez a mű merőben megközelíthetetlen mindazoknak a nyolc éven felülieknek, akik nem gombfociztak valaha, nem játszottak bajnokságokat, és nem könyvelték a meccseket maguk is akkurátusan és szenvedélyesen. Én hosszú évekig ugyanezt csináltam. Bátyámmal játszottam végig elölről hátra és hátulról előre az angol bajnokságot, precízen iktatva az eredményt, a góllövőket, a tabellát, a „jók voltak” listáját és talán még a bírók értékelését is. Ennek a könyvnek tehát eleve nyert ügye volt nálam. Az első pillanattól tegező viszonyban voltam vele, meg talán mintát is adott számomra, térképet a többi Tandori-könyv betájolásához. Ezért sem volt nehéz meghívásukat elfogadnom.

Ebben az 1978–1980 táji időben sehogyan sem tudom elhelyezni, mikor is mormoltam antikváriumban megtalált első kötete, a Töredék Hamletnek (1968) sorait, amelyeket előtte is, azóta is annyian mormolnak. Ez azonban egy másik Tandori volt. Másik korai korszakos műve, az Egy talált tárgy megtisztítása (1973) pedig egyszerűen nem került a látókörömbe. Antikváriumban nem akadtam rá, könyvtárba pedig nem jártam. Megvenni, magamnak tudni a könyvet – nekem az valahogy mindig kellett. A meghívás fennáll mellett, vagy talán előtt, sokat forgattam A mennyezet és a padlót (1976) is. Ennek versei adták meg számomra a Tandori-érzés alaphangját. Harmadik verseskötetében olyan Tandori lépett színre, aki fantasztikus szószaporítással sürgött-forgott a saját, hangsúlyosan zárt világában, nem kis meglepetésére azoknak, akik játékosan szikár nyelvtörők költőjeként tartották számon. A felpörgetett nyelvi fordulatszám azonban az életfigyelem lassításának, befékezésének, a magánterület minuciózus bejátszásának és kijátszásának szolgálatában állt. Szüntelen élet-műírást jelentett. És nekem is ezt jelentette Tandori, mégpedig elemi erővel: hogy az írás, az irodalom akkor tehát ilyen mindennapi dolog is lehet, minden ünnepélyes kimondástól fázó magánbeszéd. A kisbetűs éLETMŰ mint evidencia, ez volt és maradt számomra Tandori védjegye.

Ennek az evidenciának adott formát A mennyezet és a padlóval kezdődő Tandori-kötetek megjelenése a Magvető Kiadónál, melyek borítóját Maurer Dóra készítette, és egy életműsorozat formáját öltötték. Alighanem a magyar irodalomtörténet legkülönösebb életműsorozata ez, még ha hivatalosan nem is nevezték annak, és nem is uniformizált külső megjelenést kapott, ahogy az egy életműsorozatnak dukál. Maurer ugyanis minden kötethez egyedi borítót tervezett, de mindet a szürke és a barna skálájának egymással érintkező, egymással harmonizáló tónusaiban tartotta. Így az egymást követő kötetek mégis egységes benyomást keltenek, noha technikájuk változatos: fotogramok, frottázsok, fotógrafikák, nyomatok, lenyomatok. Mívesség, komolyság, ünnepélyesség és játékosság sugárzik belőlük. Egyszerre idézik meg a mediális kísérletezés szellemét és a könyvkötés tradicionális patináját. Ráadásul Maurer minden kötethez egyedi előzéklapot is tervezett, melyek a borítóval beszéltek össze, megduplázva a könyvek vizuális erejét. Az 1976 és 1981 között megjelent nyolc Tandori–Maurer-kötet nemcsak tervezőjük végiggondolt és végigvitt koncepciójáról, hanem a kiadó kitüntetett figyelméről is tanúskodik.

Alexa Károly még a nyolcvanas évek közepén Esterházy írói színre lépésének intézményes összefüggéseire rákérdező írásában hívta fel a figyelmet arra, hogy újabb kori történelmünkben aligha volt még egy könyv, mely a Termelési-regényhez hasonló technikai erőpróba elé állított volna kiadót és nyomdát. Ő mondja azt is, hogy a Bevezetés a szépirodalomba köteteinek biankó bevállalása olyasféle kivételes kiadói bizalom és nagyrabecsülés jele, ami talán csak 19. századi klasszikusainknak adatott meg. Alexa „üdítően érdekes” cikke – írta pár évvel később a Bevezetés kapcsán fenntartásait sem elhallgató tanulmányában Radnóti Sándor – „világosított fel (holott magamtól is ráébredhettem volna), hogy micsoda szerencsefi ez a kiváló író […], akit bevezetve a szépirodalomba, bemutatván a nagyközönségnek, a magyar könyvkiadás megmutatta egy talán egyedüli példán, hogy értene ő a public relationshez, ha akarna”.

Nos, Tandori sorozata azt mutatja, hogy az Esterházy-könyvek talányos kiadói hátszele nem volt egyedüli példa. Ráadásul egyazon kiadóról van szó, a Magvetőről, és időben is ugyanarról az időszakról! De mintha a Tandori-kötetekkel is úgy lett volna mindenki, ahogyan Radnóti mondja. Rácsodálkozhattak volna a Tandorinak kijáró kitüntetett kiadói figyelemre, a Maurer által sorozatban tervezett könyvek korpuszára, mégse tették. És ennek a konstellációnak talán azóta sem szentelt különösebb figyelmet senki.

Pedig Tandori kiadói felkarolása bizonyos tekintetben sokkal furcsább és megmagyarázhatatlanabb, mint Esterházyé, aki egykettőre hatalmas olvasótáborra tett szert, könyvei sikerkönyvek lettek, amit kivételes kritikai recepciójuk is erősített. Kritikai figyelemben Tandori esetében sem volt hiány, és volt körülötte egyfajta kultusz is, mely talán épp ezekben az években, az „életműsorozatnak” is köszönhetően túlnyúlt egy szűk körön. Volt Tandori mint jelenség iránt valami tágasabb érdeklődés. Mindazonáltal figyelemre méltó, hogy Reményi József Tamás már a sorozat első két könyvéről (A mennyezet és a padló, Itt éjszaka koalák járnak) írt elismerő kritikáját ezzel a mondattal kezdi: „Keserves dolog végigolvasni Tandori Dezső új köteteit.” Pedig alig kétszáz oldalas karcsú kötetekről beszél. Két évvel később A meghívás fennáll már csaknem 600 oldalasra hízott. A könyvet Esterházy Termelési-regényével párba állító Radnóti a Tandori-regényt remekműnek mondta, de hozzátette, kevesen lesznek, akik hasonlóan vélekednek, „mert e végtelenül egyszerű szerkezetű könyv, végtelenül fárasztó olvasmány”. Újabb két év múlva pedig a Tizennyolc centi próza című cikk szerzője, Tarján Tamás már nem pusztán saját benyomásának ad hangot, hanem irodalomszociológiai karakterű kijelentést is megkockáztat: „Munkásságát nem minősíti, de ellenőrizhető tény, hogy olvasóinak száma egyre csökken, s nem egy kritikusa is kínnak nevezi a műveivel való birkózást.”

Gonoszkodva így is fogalmazhatnék: Tandori életműve hézagpótló, bár ha nem lenne, nem éreznénk a hézagot. Tandori szavai ezek, az ő Karl Krausról írt mondatát vettem kölcsön és fordítottam vissza, felé. Mégis inkább hálásan, mint hálátlanul. Mert aligha várhatunk és kaphatunk fontosabbat egy írótól annál, mint hogy felnyitja szemünket egy hézagra, amit nélküle nem látnánk. Hogy kirajzolódik előttünk, mi a hézag. Hogy művével mondja: „a hézag én vagyok”. És hát az volt a nagyszerű, hogy Tandori mindenfajta melldöngetés nélkül mondta ezt. Ahogy a hang is páratlan volt, ahogy más írók, költők műveit olvasta, a bolygótárs hangján. Ezt így sem előtte, sem utána nem tudta senki, egyszerűen senki sem volt ilyen bolygótársi viszonyban mások szövegeivel, a magyar és a világirodalom kisebb-nagyobb, világhíres vagy többé-kevésbé felfedezetlen égitesteivel. Vonzásukat és taszításukat senki sem tudta így magáévá tenni, ilyen természetességgel lekottázni. A szűrő nélküli élőbeszédszerűség stilizáltságát ilyen maradéktalanul megvalósítani. Tandori minden irodalmi peckességet kerülő hangja hallatlan dolog. Ahogy hallatlan tett volt az is, ahogy Szép Ernőt, ezt a fantasztikus költőt, írót egyszemélyes intézményként felemelte, feltolta a magasba, ahogy verseit mondta, ahogy esszék sorában megmutatta, megforgatta, megcsillantotta, hogy más is lássa, észrevegye, rácsodálkozzon és örülhessen neki. És hallatlan tett, hogy minden műve ugyanezen a hangon, a bolygótárs hangján szól olvasójához.

A nagyraértékelés és a keserves olvasás együttállásának dokumentumait tehát nem valamiféle kritikai állítás ambíciójával idéztem fel korábban, hanem azért, mert ezek helyezik csak igazán különös fénybe a Magvető Kiadó vállalkozását. Hogy miért különös ez a vállalkozás? Első körben mondhatnám így is: „Abban a korszakban […], amikor minden rendes költő-író homlokát a nemzet, a szocializmus ügye, az emberiség és egyéb jóvátehetetlenül komoly dolgok iránt érzett felelősség barázdálta, amikor mindenki hitet vallott, és megmondta – akkor a Tandori-féle írásmódnak a fenti értelemben vett üressége [ti. ideológiamentessége, magánérdekűsége – B. A.] kezelhetetlen rejtély, tökéletes enigma – ha nem provokáció volt.” Ám ha Farkas Zsolt plasztikus megfogalmazását névértékén vesszük, inkább az lesz az igazi kezelhetetlen rejtély, tökéletes enigma, hogy ezt a Tandorit miért karolta fel a kádári évek egyik első számú (a kettő közül) szépirodalmi kiadója, miért adta ki sorra, mégpedig megkülönböztetett könyvészeti gondossággal, provokációszámba menő köteteit?

Jó lenne, ha valaki vállalkozna e konstelláció részletes és érdemi feltárására, ami adalékokkal szolgálhatna Kardos Györgynek, a Magvető Kiadó igazgatójának – mindmáig megíratlan – portréjához is. Az én erőmet az írók és a hatalom cifra és cakkos problémájának még a karcolgatása is meghaladja itt. Be kell érnem tehát a Tandori „életműsorozat” különösségéből adódó kérdés kiélezésével és kihangosításával. Jelzésképpen idézem csupán Balassa Péter az 1987-es évre visszatekintő írásának egyik karcos mondatát a Kardos György halála után kiadott emlékkönyvről: „A hódolat Kardos György, az ezredesi rangú verőlegényből lett kultúrmecénás előtt, »Aczél zárkatársa« előtt, aki az »értékeket védi« (amit épp helyzete és a szereposztás miatt tehetett meg) – az értelmiségi perverzió, a kultúrpolitikai pornográfia és a lehető legnagyobb erkölcsi katyvasz jele volt.” Az In memoriam Kardos György című kötet nem vágott akkori érdeklődésem körébe, így nem tűnhetett fel az sem, hogy szerepel benne Tandori verse is.

Kissé elkanyarodtam saját, 1980 táji Tandori-élményemtől, hiszen efféle összefüggéseken nemigen gondolkodtam akkoriban. Nekem egyszerűen csak tetszettek a Maurer Dóra tervezte könyvek, fizikailag, kézzelfoghatóan is kötődtem hozzájuk. Eszembe sem jutott, hogy Tandori kiadói kanonizálásának kultúrpolitikai összefüggésein töprengjek. De a könyvek reprezentatív jellege, életműsorozat-karaktere evidens volt számomra. Ahogy evidens volt, és épp ilyen vonzó is, hogy a könyvek, élükön A meghívás fennállal, a totális magánérdekűség csillagzata alatt állnak. Lejött, átjött, tudható volt, és Tandori minden sorával tudatta, amit csak elvétve mondott ki tételesen, úgy, ahogy A meghívás fennáll 105. oldalán zárójelben kimondatik: „(D’Array társadalom-ügyi kérdésekbe sosem avatkozott, és nem is óhajt szakítani ezzel a szokásával.)”

Ez nagyon közel állt akkor az én szívemhez. A régi Mozgó Világ 1983-as felszámolása volt az első alkalom, amikor „társadalom-ügyi” indulatok ébredeztek bennem, némiképp kibillentve felhőtlen politikai apátiámból. Ébredező indulataimat nem dimenzionálnám túl, de az átfazonírozott lap újraindítását övező bojkottot, annak közösségi-etikai példáját a távolból kérlelhetetlenül komolyan vettem. Tandorinak mindehhez pedig annyi köze van, hogy amikor megláttam nevét az új Mozgó Világ első számában, mélyen elszomorodtam. De hadd kanyarodjak vissza most már végleg oda, ahonnan indultam, 1980 tájára. Tandorinak 1976 és 1981 között messze nemcsak az a nyolc, Maurer Dóra tervezte könyve jelent meg, hanem még tizenhat (!) önálló kötete. (Tandori komoly magvetős köteteinek borítóját ezt követően maga a szerző tervezte, ahogy Nat Roid néven írt vaskos krimijeit már korábban is az ő montázsai dekorálták.) Tandori szürreális termékenysége fontos faktora volt és maradt hatásának. Bár a termékenység kifejezés félrevezető, hiszen az élettevékenység és a művészet szinte teljes átfedéséről, együttállásáról, együttéléséről volt szó itt. Margócsy István vetette fel, hogy Tandori nagyszabású életviteli és művészi kísérlete „alighanem a magyar neoavantgárd legnagyobb és legfantasztikusabb performanszaként is értelmezhető”. Ez számomra megvilágító erejű ötlet. Sohasem gondoltam így Tandori teljesítményére, most pedig már nemigen tudok másképp gondolni rá. De anélkül, hogy rátaláltam volna a bűvös szóra, mégiscsak ez adta számomra a Tandori név, a Tandori-érzés, a Tandori-bolygó evidens nyitját. A szöveg végtelenített életfolyama mint performansz – ebben oldódik fel a gesztusértéknek és az olvasás keservességének látszólagos ellentéte.

„Hogy Tandori zseni volt, abban feltehetően mindenki egyetért” – írta Bán Zoltán András nekrológjában. Nem szeretem a zseni szót, nem is dobálódzom vele. De a magyar irodalomban van két szerző, akivel kapcsolatban mégiscsak a számra jön néha. Szentkuthy Miklós a másik. Ő is, akárcsak Tandori, a kapacitás zsenije, az intellektuális kapacitásé és a szó performatív potenciáljában rejlő lehetőségeké. Ezért nem veszít semmit fényéből a Tandori nevével jelzett fenomén attól, hogy harmincöt éve nem vagyok olvasója. A kapacitás zsenije, a potenciálé? Nem épp azokat a jegyeket kínálom tálcán ezzel a karakterizálással, ami miatt a zseni szó oly gyanús számomra? Merthogy olyannyira a teremtő erő férfikarizmájú bajnokaira van szabva. És úgy érzem mégis, Szentkuthy és Tandori az a két magyar író, akin nem lötyög és nem is feszül a zseni szó. Különben is, lehet-e Tandorinál szelídebb és éneklőbb szavú, kevésbé maszkulin írót találni? Másfelől életművének neoavantgárd performanszként való jellemzése meg mintha nagyon is férfimunkát sugallna. Akárhogy is, a gesztus evidenciája, az írás megaperformansza, mondom Margócsy szavain immár kiokosodva, volt az, ami Tandoriból 1980 táján számomra maradéktalanul átjött, és maradéktalanul megmaradt azóta is. Ettől azonban a rejtély nem oldódik meg, csak még rejtélyesebb lesz: hogyan asszisztálhatott a Magvető Kiadó „a magyar neoavantgárd legnagyobb és legfantasztikusabb performanszához”?

Az írások eredeti megjelenési helye

Emlék, könyv. Nappali ház, 1999/4.

Tandori Dezső: ufó vagy bolygótárs? Vigilia, 2019/12.

Kellemes néha ily keveset jelentenünk. Magyar Narancs, 2003. január 16.

A költő és a kín. Élet és irodalom, 1998. május 1.

Egy könyvesbolti pillanat perspektivikus nézete. In Beck András (szerk.): Raktárkészlet. NeoWatt-könyvek, 2018.

Továbbélők. Élet és irodalom, 2005. február 11.

Marcel és Marcell, Schultze és Schulze. In Pongrácz Tibor–Valastyán Tamás (szerk.): Terminusok. Idők, mértékek, alakzatok. Tanulmányok Hévizi Ottó hatvanadik születésnapjára. Debreceni Egyetemi Kiadó, 2019.

Kifeküdni. Itt jelenik meg először.

Neményi Erzsébet. Beszélő, 2009/3. és Beszélő, 2009/4.

Horger a pácban. Beszélő, 2007/6.

Szerb Antal esete a hungarológiával. Jelenkor, 2007/5.

Herczeg Ferencnek tiszteletem jeléül. Holmi, 2009/11.

Néhány szó Karinthy úgynevezett humoreszkjeiről. In Karinthy Frigyes: Grimasz. Osiris diákkönyvtár, 2013.

A Karinthy-komplex. Holmi, 2004/8.

Szentkuthy dedikál. Élet és Irodalom, 2008. június 13.

Cage nevet. Disegno, 2015/1–2.

Ülök szemben Abramoviccsal. Pannonhalmi Szemle, 2013/4.

Eltávozott ünnepnapok. Kovács Kati a filmvásznon. Filmvilág, 2021/2.

TARTALOM

Emlék, könyv

Emlék, könyv

Ufó vagy bolygótárs?
Tandori Dezső

Kellemes néha ily keveset jelentenünk
Sylvia Plath

A költő és a kín
Fernando Pessoa

Egy könyvesbolti pillanat perspektivikus nézete
Milan Kundera: Tréfa (1968–1988–2018)

Továbbélők
Jakus Ildikó – Hévizi Ottó: Ottlik-veduta

Marcel és Marcell, Schultze és Schulze

Kifeküdni

Nyomozások

Neményi Erzsébet

Horger a pácban

Szerb Antal esete a hungarológiával

Karinthy-komplex

Herczeg Ferencnek tiszteletem jeléül

Néhány szó Karinthy úgynevezett humoreszkjeiről

A Karinthy-komplex
Karinthy Márton Ördöggörcs című könyvének ütemére

Művészimázs

Szentkuthy dedikál

Cage nevet

A filozófia visszája
Andy Warhol: Andy Warhol filozófiája A-tól B-ig és vissza

Ülök szemben Abramoviccsal

Eltávozott ünnepnapok
Kovács Kati a filmvásznon

Jegyzetek

Az írások eredeti megjelenési helye

A könyv megjelenését
a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Szerkesztette Takáts József
Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Losoncz-Kelemen Emese
Korrektor Tomka Eszter
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4143 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence