Péterfy Gergely

Digó

– részlet –

KALLIGRAM
2026

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

© Péterfy Gergely, 2026
ISBN 978 963 468 631 6

D’anime nude vidi molte gregge,
Che piangean tutte assai miseramente,
E parea posta lor diversa legge.
Supin giacea in terra alcuna gente,
Alcuna si sedea tutta raccolta,
Et altra andava continuamente.
Quella, che giva intorno, era più molta,
E quella men, che giacea al tormento;
Ma più al duolo avea la lingua sciolta.
Sopra tutto il sabbion d’un cader lento
Piovean di fuoco dilatate falde,
Come di neve in alpe sanza vento.

Dante: La Divina Commedia,
Inferno, XIV, 19–30.

„Mezítlen árnyát sok boldogtalannak
nyájankint láttam könnyben elmerülve
s láttam, többféle törvény alatt vannak.
Hanyatt hevert egyrészük elterülve
a földön, másik guggolva kuporgott,
másik örökké bolygott kényszerülve.
És legtöbb volt, aki így körbe bolygott:
akik kínban hevertek, kevesebben,
de a jajokra nyelvük jobban oldott.
És e homokra lassan egyre cseppen
tüzes lángokból hízott pelyhü zápor,
mint hó, ha szél nem fú, az Alpesekben.”

Babits Mihály fordítása

1.

Amióta Orvietóba érkezett, nagy gondot fordított a testedzésre, amit a korábbi években fölényesen és kelet-európai nemtörődömséggel elhanyagolt. Most minden reggel körbefutotta a várost, vagy legalábbis ezzel áltatta magát – az út második fele inkább már csak gyaloglás volt szaggatott nekifutásokkal. Az Albornoz-erődtől indult, ahol a siklóvasút végállomásánál áradtak a városba a turisták, elfutott a Szent Patrik kút felé, de nem kanyarodott le, hanem átvágott a parkon az etruszk templom romjai mellett, aztán ráfordult a Via Romára, végigfutott a Piave-kaszárnya üres épülettömbje előtt, amelynek kitört ablakain ki-be repkedtek a galambok, futott tovább a börtön komor homlokzata mentén, aztán végig a kis utcákon, a Szent Ágoston temploma melletti téren át le az Olmo negyed sikátoraiba. Meredeken lejtett az út egészen a Porta Maggioréig, aztán egy lépcsőn felfelé ismét elérte a középkori városfalat, ahonnan hosszú emelkedő következett. Winter lendülete pár méter után elfogyott, a lépések egyre kínzóbb nehézséget okoztak, a vádlija és a combizma égni kezdett. Összeszorította a fogát. Nem hagyhatja, hogy a gyengeség győzzön. Nem győzhet a fájdalom, nem sajnálhatja meg magát, nem engedhet az agya hisztérikus követelőzésének. Le kell birkóznia önmagát, legalább most, legalább itt a végén.

Egy, kettő, három, négy – számolta magában a lépéseket, zihálva, aztán kiabálva –, EGY, KETTŐ, HÁROM, NÉGY!

A kanyar fölött, a sziklafal tövében szegényes házacska állt, néhány gondozatlan olajfával és viharvert pálmával, rozsdás kutyakennelekkel, a kerítés mentén felhalmozott limlomokkal. A kacatok között egy füles sapkát viselő, szemüveges fickó pakolászott, aki most, úgy tűnt, észrevette Winter küszködését, és karját leengedve felé bámul. Az arcán mintha gúnyos mosoly jelent volna meg. Nem lehetek ilyen nyomorult, gondolta Winter, nem lehetek ennyire szétesett, hogy egyetlen kilométert sem tudok lefutni, undorító! Felpillantott a ház előtt álló emberre – nem láthatta pontosan, tényleg őt nézi‑e, a férfi szemüvegére tűzött a nap. Egy utolsó lendülettel futott még pár tucat lépést. Aztán zihálva megint megállt; a tüdeje égett, a vádlijában tüzes vasként izzott az izom. A kőkorlátnak támaszkodott, a fejét lehajtotta. Nem nézett fel, hogy ellenőrizze, a háznál álló ember még mindig bámulja‑e őt. Talán integetnie kellett volna neki; olyan várakozó testtartással állt ott, mintha nem tudná eldönteni, nem egy régi ismerősét látja‑e. Vagy talán azt jelentette a testtartás, hogy lám, megint egy hülye külföldi, aki ide jön, és azt hiszi, hogy majd itt megfiatalodik, majd itt új életet kezd; vallási rajongó, reneszánszőrült, dilettáns festő vagy klasszika-filológus; itt rohangál fényes reggel, ahelyett, hogy valami értelmes dolgot csinálna. Majd novemberre, decemberre megszokja, hogy itt vagyok, gondolta Winter. Megszokja a piros melegítőm, a kék sapkám, megszokja, hogy reggelente erre futok, és megszokja, hogy nem vagyok sem vallási rajongó, sem reneszánszőrült, de dilettáns festő vagy klasszika-filológus sem. Százhúsz kiló vagyok. De az is lehet, hogy százhuszonöt. Mióta itt vagyok, nem mérem. Nem vettem mérleget. Nem futottam tíz éve – bár azelőtt sem voltam éppen élsportoló, de legalább néha lementem focizni a szerkesztőkkel. Hétvégén lefutottam a Margit-szigeti kört. Abbahagytam a dohányzást. A rendszeres ivást visszaszorítottam a hétvégékre. Zöldséget eszem, és gyümölcsöt, zsírszegény sajtot, csirkét és halat. Mégis kövér vagyok, mint a bivaly. A májam és a szívem nyilván zsíros és dagadt, mint a disznósajt. Az ereimben lerakódott a mész, olyan vagyok belülről, mint egy korall; a tüdőm fele már nem vesz fel oxigént, eltömítette a cigaretta, a pécsi, a budapesti és londoni szmog, a három gyerekkori tüdőgyulladás. Ezeket a dolgokat persze ez a bamba digó nem tudhatja rólam, csak egy dagadt külföldit lát, aki mindjárt szívrohamot kap.

Megállt, zihálva és kitikkadva támaszkodott a korlátra. Kivette az övtáskájából a műanyag palackot, ivott egy korty vizet, aztán még egyet. Fújtatva, hosszan. Háromnegyedig kiitta. A parkolóban a nyilvános vécében van kézmosó, ott újratöltheti, bár a csap napról napra jobban folyik, tegnap már egyáltalán nem zárt le, folyamatosan eresztett, és az eldugult kagylóból a csempére ömlött a víz – mi van, ha mára lezárták az egészet? Akkor kénytelen lesz így izzadtan, csatakosan, büdösen bemenni valamelyik kávézóba vagy trafikba. A gondolatra, hogy vízutánpótlását veszély fenyegeti, még szomjasabb lett, lángolt a torka, hiába próbált csukott szájjal, orron át lélegezni. Kiitta az utolsó negyedet is, az üres palackot visszacipzározta az övtáskába. Elővette a telefonját, és a fiát hívta, először vonalon, aztán Messengeren, majd WhatsAppon, de egyiken sem érte el: a telefon kikapcsoltat jelzett, a Messenger szerint pedig negyedórája volt utoljára elérhető – amikor beszéltek.

Nyilván kikapcsolta a telefonját.

Felhívja Erikát?

Nem sok értelme van. Mindig ugyanaz a vége, kölcsönös szemrehányások, ő megkapja Erikától, hogy egy önző barom, impotens fasz, megbízhatatlan, élhetetlen kretén, szélhámos, de az is a rossz fajtából, aki még önmagával is kibaszik, felelőtlen apa, megkapja az alkoholizmust, a füvezést, megkapja a listát, hogy kikkel, hogy és mikor, megkapja, hogy azon az estén mi történt… – ő pedig Erika fejéhez vágja, hogy büdös kurva, akinek fogalma sincs arról, mit jelent anyának lenni, hogy ellopta a kiadóját, hogy aztán továbbadja valami fideszesnek, hogy drogos roncsot csinált a fiukból, amiért kiskorától lelki szemetesládának használta, és most sem képes elengedni, ott tartja a segge alatt, fulladásig, mint egy őrült kotlós – nem, ennek nincs értelme. Ezt már egymilliószor lemeccselték. Semmi értelme újrakezdeni.

Elfutott a dóm gótikus tömbje mellett, amely csíkos testével ugrásra kész vadállatként lapult a téren, aztán lelassított, és utolsó erejével befutott a múzeum melletti utcába. Párás, kora tavaszi rügyillat, az észak felé néző kőfal örök hűvöse. Megint izzani kezdett a torka a szomjúságtól. Egymás után kapcsoltak be benne az ösztönök: az önvád, hogy az előbb az egész vizet kiitta, aztán a kontrollálhatatlan, hisztérikus kétségbeesés, hogy szomjan hal. Még ötszáz métert kell futnia ahhoz, hogy elérje a nyilvános vécét az erődnél, nyugtatta magát, az semmi, ötszáz nevetséges méter, az pár perc. Lelassított, és a lejtőn már csak sétált lefelé.

Nincs abban semmi szégyellnivaló, ha az ember futóruhában sétál. Az elmúlt hónapokban kialakult benne egy kép a város sporttársadalmáról, legalábbis azokról, akik vele egy időben választják a város körüli utat a testedzéshez. Nagy részük sétált, kisebb részük, főleg a fiatalabbak, futottak. A Római kapunál már találkozott a Két Colossal, ahogy magában nevezte őket – két hatvanas, hórihorgas fickó, ránézésre hollandok vagy dánok, hátrafésült hajjal, méregdrága sportruházatban, virágmintás szájmaszkkal, feltehetően házasok, nordic walking botokkal. Olaszul köszöntötték egymást, Salve! Salve! A Két Colos valamiért az ellenkező irányban szerette körbejárni a várost, óramutatóval ellentétesen, ami furcsán természetellenesnek tűnt, Winter úgy érezte, a város körbefutásának vagy körbesétálásának egyetlen helyes iránya van, az út belső oldalán, a forgalommal ellentétes oldalon, a Rocca Albornoztól jobbra indulva a város északkeleti oldala felől, tehát jobbról balra, ahogyan az etruszkok írtak, de a két holland vagy dán a tökéletes olasz kiejtésű „salve”-jukkal valamiért az ellenkező, latin irányt preferálta.

Feketeszakállt viszont ma nem látta még.

A mogorva fickó a helyes irányban gyalogolt, ezért vele csak akkor találkozott, mikor éppen leelőzte. Feketeszakáll apró, de egyenletesen gyors léptekkel haladt, mereven maga elé bámulva, mintha csak arra összpontosítaná a figyelmét, hogy el ne botoljon; a lába, mintha csak jégen csúsztatná előre, alig emelkedett el a földtől, ezért aztán a felsőteste is szinte alig mozgott, csak a könyöknél derékszögben meghajlított karjai jártak szaporán előre-hátra. Boszorkányos gyorsasággal közlekedett, olyan gyorsan, hogy Winternek megalázóan nehéz volt megelőznie, holott ő lónagy léptekkel, vágtaszerű felsőtestmozgással haladt. Ezzel az intenzív mozgással, közben fújtatva-zihálva alig-alig előzni le egy szinte mozdulatlanul felfelé sikló, mogorván szótlan lidércet – ebben volt valami bosszantóan elkeserítő. Ellentétben a Két Colossal, akik Winterhez hasonlóan meg-meg álltak, telefonjukkal fényképezték a tájat vagy szelfiztek és instasztoriztak, és láthatóan esztétikai élvezetet kerestek és találtak abban, hogy körülöttük terül el Itália egyik legpompásabb panorámája, Feketeszakáll komoran befelé és lefelé figyelt, derékszögben meghajlított karjait gépiesen mozgatva a törzse mellett, konok egyhangúsággal rótta a kilométereket, mint egy szoftverhibás robot. Winter ismerte ezt a típust, már a Margit-szigeten elkezdte magában a futók, sétálók és nordic walkingozók és egyéb réti démonok osztályozását, és a Feketeszakállhoz hasonlókat a gyógyuló szenvedélybetegek közé sorolta, akik valami komor, sötét belső szénkészletet akarnak elégetni az állandó testmozgással, ami ráadásul egy csepp örömöt sem okoz nekik.

Feketeszakáll gyors tempóján semmit sem változtatott, hogy emelkedőn, egyenesen vagy lejtőn halad, ezért Winter csak akkor kezdett a megelőzésébe, ha egyenesen vagy lejtőn voltak, mert akkor biztos lehetett abban, hogy gyorsan elslisszol mellette, és hamar túljut a kínos közelségen, amíg zihálva próbálja lefutni – miközben Feketeszakállon még csak azt sem lehetett érezni, hogy egyáltalán lélegzik. Nem sípolt, nem szuszogott, nem zihált, nem adott ki semmilyen hangot. Még a gumitalpú cipője sem keltett zajt a betonon. De ment, mint a golyó.

Kétszer keveredett ebbe a helyzetbe, amit még feszültebbé tett, hogy „salve” vagy „buongiorno” köszönésére még csak egy morgásnyi válasz sem érkezett, és onnantól kezdve eldöntötte, hogy ha emelkedőn éri be a lidércet, inkább megáll, nézelődik, nyújt, fényképez, de legfőképpen kifújja magát, és megvárja, ameddig biztos lehet benne, hogy a kolléga átért az emelkedőn. Ma őt még nem látta, talán az etruszk temető fölötti parkolónál, vagy a Porta Maggiore utáni emelkedőnél jár: ha szerencséje van, egyáltalán be sem éri, a szünetekkel épp annyi időt nyer, hogy addig Feketeszakáll is teljesíti a napi szénégetési adagját, és hazamegy a rozsdás űrhajójába feltölteni magát.

A Hibbant Signorával viszont találkozott.

A Pénzügyőrség épülete előtti parknál futottak össze, a San Domenico előtt. Savanyú másnaposságillatot árasztva suhant el Winter mellett, néma, sértett biccentéssel viszonozva a köszönését. A hatalmas, fekete maszk mögött csak annyit lehetett kivenni az arcából, hogy a szájtartása sajátosan ferde, mintha stroke érte volna, amiből nem sikerült teljesen felgyógyulnia, a tekintetén pedig látszott – legalábbis a táskás szemek erre utaltak –, hogy sokat ihat. Vagy rengeteget sír. De leginkább a kettőt egyszerre. Romos szépség, aki – a Margit-szigeti osztályozást követve – nem belső szenet éget, hanem vagonszám hordja valahonnan a tüzelőt a kohóba. Fiatalon akarja tartani a testét minden áron. Fekete, arany strasszokkal díszített szabadidőruhában közlekedett, ami adott a megjelenésének valami külvárosi stichet – ha a Margit-szigeten találkozna vele, azt mondaná rá, hogy nem Újlipótváros, hanem Angyalföld felől érkezett. A mozgásában volt valami izgágán erőltetett esztétikum, valami szertelen vibrálás, folyamatosan kereste a feltűnést és láthatóan nyugtalanná tette az akció sikertelensége. A maszkját egy pillanatra sem vette le, egészen a szeméig húzta, és szemrehányóan, nagy ívben került ki mindenkit, aki szembejött – nemcsak alkoholista, hanem hipochonder is, állapította meg Winter.

Valahol ott kering a város körül megjósolhatatlan tempóban és irány szerint még Lady Mobile – alacsony, nagyon sötét bőrű és nagyon fekete hajú, szicíliai kinézetű, hatvanas csaj, aki eddig még, valahányszor látta, üvöltve videochatelt séta közben, az arca elé tartva a telefonját –, akinek meg se próbált köszönni, még biccenteni se volt érdemes, Lady Mobile csak a telefonjára koncentrált. A maszkot a fülén lógatva tartotta, ahogy szembetalálkoztak, megfogta a szabadon lógó pántot és behúzta az arca elé, de nem akasztotta rá a másik fülére. Közben biztos, ami biztos, emelt a hangerején, amire láthatatlan beszélgetőpartnere a kihangosított telefonba szintén üvölteni kezdett.

Töröttorrú a megfelelő irányban kerülte a várost, bot nélkül, tempósan gyalogolt, és bosszantó következetességgel mindig akkor érte be Wintert, amikor valahol épp zihálva, fulladozva megállt. Ehhez Töröttorrúnak a város különböző pontjairól kellett indulnia, tehát random hol itt, hol ott, hol amott bukkant elő a városkapuk valamelyikén, és nyilván a visszaúthoz is felváltva szemezgetett közülük, máshogy nem lehetett megmagyarázni, miért bukkan fel olykor teljesen váratlanul a háta mögött, anélkül, hogy korábban Winter lehagyta volna. A föld alól csak nem bújhatott elő. Mindig kicsit bocsánatkérő mosollyal jött ferdére tört bokszoló orrával, okos, ironikus pillantással mérte fel Winter helyzetét, és jókedvű „salve”-val már jó előre üdvözölték egymást – valahogy mindig majdnem egyszerre. Alacsony, hatvan körüli, izmos férfi volt, nem sütött belőle Feketeszakáll önkínzó belső kohója, sem Hibbant Signora küzdelme a kilók ellen – úgy tűnt, ő azért megy, mert szeret menni. Nem fényképezett, nem szelfizett, nem állt meg nézelődni (vagy egyelőre Winter nem látta), derűsen belesimult a tájba, együtt lélegzett vele. Furcsa ruhát hordott, zöld vadászzekeszerű felsőt és terepszínű nadrágot, ez adott a külsejének valami idegen, ugyanakkor manókhoz hasonló megjelenést, ami eldönthetetlenné tette, hogy vajon helybeli‑e, vagy Winterhez hasonlóan külföldi, ha pedig külföldi, vajon miféle szerzet, stájer hegyi zerge, kanadai favágó vagy bolgár kamionos.

Profumo súlyos, vaníliás-dohányos parfümöt használt, amely édesen és olajosan úszott utána és előtte a levegőben. Sárga pufidzsekit hordott, és lila tornacipőt. Kopaszra borotvált, bronzbarnára napoztatott koponyájával még az olaszok közül is kitűnt, mintha otthon szolárium volna a pincéjében, amellyel rádolgozik a természetes fényre. Profumo is a megfelelő irányból kerülte a várost, többször is körbejárta, sűrű illatával körbefonta, mint egy trópusi növény, útközben sokszor megállt, beszélgetett a boltosokkal, a sétálókkal, a rendőrökkel, a padon üldögélő öregekkel, beszéd közben nem gesztikulált, mint a többi olasz, hanem zsebre dugta a kezét, és csak a fejével bólogatott. Winter már az első hónapokban rájött, hogy az illat milyen csalóka: néha olyan intenzív volt, hogy azt hitte, a következő sarkon megpillantja Profumót, aztán az illat hirtelen eltűnt, és Profumo se volt sehol. Az illat volt Profumo metaforája. Ha összetalálkoztak, Winter az idegen, a friss beköltöző udvariasságával igyekezett a szemébe nézni és köszönni, de mire ide jutott, Profumo tekintete ravasz, tettetett közönnyel továbbsiklott róla. Nem akar köszönni, de vajon csak neki nem akar? Csak a régi ismerőseivel áll szóba? Nem kedveli az idegeneket, vagy személyesen vele van baja? Tudtán kívül elkövetett ellene valamit? A családjáé volt a lakás, amelyben lakik? Emlékezteti valakire, akiről rossz emlékei vannak? Wintert bosszantotta a dolog, mert élvezetet jelentett az a hézagtalannak tűnő illeszkedés, amellyel bekapcsolódott a város életébe, ez a visszatérő incidens azonban, Profumo köszönésének hiánya, kikezdte a harmóniát. Mert egyébként tényleg mindenkivel lehetett köszönni, és Winter sportot is csinált a dologból, köszönt boldog-boldogtalannak, és élvezte, ahogy mindenki visszaköszön. A leglelkesebben az öregek köszöntek. Az első hetekben is feltűnt, amikor a Covid miatt még nem is nagyon volt szabad mozogni a városban, mennyi az idős házaspár, milyen sok a kilencven feletti papa-mama. Orvieto nem kék zóna, de ahogy megnézte a statisztikákat, Winter csodálkozással és némi szörnyülködéssel konstatálta, hogy hazája átlagéletkorához képest itt az emberek legalább tíz évvel tovább élnek, és ez csak az átlag, tehát a jobb módú városi polgárság átlagéletkora ennél még magasabb. Magyarországon megszokta, hogy özvegyasszonyokkal vannak tele a piacok, a lakótelepi kapucsengőkön és postaládákon sorjáznak az özvegyek, mert a férfiakat hatvan körül elviszi a pia és a cigi, a kelet-európai sors. Mintha itt meg sokkal több öreg élne, mint ahány fiatal. Végigfutott a parkoló autók mellett, a sarki kisbárnál találomra befordult balra. Néha belecsempészett a futás vonalába egy-egy váratlan elemet, engedve a pillanatnak és a szeszélynek. Előre félt az unalomtól, ami elfogja, ha túl sokáig ugyanazt csinálja. A túloldalon egy kis kávézó napernyője alatt két asztal állt az utcán. Az egyiken nyugdíjasok kártyáztak, négyen verték a blattot, a kibicek pedig körülöttük álltak. A másik asztalnál ebben a pillanatban foglalt helyet egy nő. Virágos ruha volt rajta, nagy, lila szalmakalap és óriási napszemüveg, amely a fél arcát eltakarta. Letette a kávéját az asztalra, és levette a napszemüvegét. Szűk, szürke kis szeme volt, alatta lila karikákkal. Ahogy meglátta Wintert, két karját koordinálatlan, esetlen mozdulattal emelte fel, és Winter felé integetett, mint egy óvodás a homokozóból. Winter zavartan visszaintett. Mit ünnepel rajta annyira? Ismernie kellene? Vagy csak magát a tényt ünnepelte, hogy reggel futni megy? Vagy akar tőle valamit? Így végképp nem volt kedve bemenni a bárba, megállni a pultnál izzadtan, csatakosan, lihegve – inkább fut tovább a parkolóhoz, a nyilvános vécékig, és legalább megőriz valamit energikussága látszatából.

Akárhogy is, a maga testsúlyával és életkorával végül is ő az egyetlen, aki teljes erőbedobással fut, vagy részben fut, gondolta Winter, ahogy a bimbózó díszbabérsövény mentén ráfordult a kanyarra. A bimbók még nem nyíltak ki, de a növény intenzív, olajos virágillata már átütött a tömör fürtökön. A korábbi napokban hűvösebb volt, akkor a sövény még ázott avarszagot árasztott, de mára kitakarították a sövény alját, elvitték a szemetet és az összetapadt leveleket az egész város körüli út mentén, a füvet is lenyírták, ettől minden elegánsabb lett, eltűnt az a kis kora tavaszi trehányság, amelybe két hónappal ezelőtt érkezett.

Átment a San Giovenale előtti terecske másik oldalára, letámaszkodott a mellvéden. Fájt a térde, megpróbálta kiropogtatni. Lenyújtott, a térde után kiropogtatta a bokáját is. Az autópályán reflektoraikat villogtatva előzgettek egy vánszorgó teherautót Róma felé az autók. Toszkána hegyeinek körvonalai épphogy csak áttűntek a völgyben ülő párán. A Frecciarossa ijesztő gyorsasággal hatolt be a völgytorkolatba és puha dübörgéssel tűnt el a kanyarban. A folyóvölgyből kimeredő rozsdavörös tufatömbre épült város úgy emelkedett ki a környező hegyek karéjából, mint egy pódium, teátrálisan, drámaian. A város minden pontjára be lehetett látni a környező hegyekből, Winter úgy érezte magát a sziklaperemre épült középkori várfalon állva, mintha egy kozmikus spektákulum főszereplője lenne egy aréna közepén, mintha a leghétköznapibb cselekedeteit is állandó figyelem kísérné. Még egyszer lenyújtott, kezével a mellvéd kövére támaszkodva, és mielőtt ellökte volna magát, hogy visszainduljon a templom mellett, egyszer csak észrevette.

Egy szinttel lejjebb, a parkban, ahol a tinik szoktak füvezni, most nagyobb társaság ült. Épp nevettek, pontosabban hahotáztak, felszabadultan, harsányan, valószínűleg abban a tudatban, hogy senki nem hallja őket. Winter önkéntelenül hátrébb lépett a mellvédtől, mielőtt észrevennék: úgy érezte, illetéktelenül hatolt be ebbe a nevetésbe. Hogy is nem tűnt fel előbb? Azok a hatalmas térdek. Hatalmas térdek és hatalmas, húsos karok, a hájjal körbenőtt könyökök, a tarkónál katonásan felnyírt hajak. Rövid pólóból kibuggyanó, hájas derekak és hasak, striák, foltok, a bőrre ejtett, furcsa pacák. Fehér hús mindenütt, nagy, puha szilvás gombócok, amelyeket felvet a főzővíz és egymáson bukdácsolva forognak. A pólókon strasszok, strasszfeliratok, LOVE, NEW YORK, HEY, strasszangyalkák, strasszvirágok. Ocelot- és párducmintás, tigriscsíkos, fekete, fehér, rózsaszín pólók. Nagy fülbevalók, himbálózó fülbevaló-karikák, vékony aranyláncokon keresztek a nyakban. Csupa nő, csupa kövér nő ült odalent az összetolt műanyag asztaloknál, combközépig érő szoknyában és vastag, testszínű harisnyában vagy cicanadrágban, olcsó tornacipőkben. Előttük kibontott ezüstpapír-csomagok, papírtányérok, műanyag poharak. Az ezüstpapírban édes tészták és torták, mindenféle sütemény, aprósütemény, krémes sütemény, kókuszba forgatott csokoládégolyók, soklapos krémesek, amelyeket apró téglalapokra vágtak, születésnapi maradéknak tűnő, emeletes, rózsaszín-zöld torta, talán epres-pisztáciás, a tetején elmaszatolódott habbal, elnyomorodott, puha marcipánfigurával. Poharakban cukros üdítők, amelyeket a kétliteres palackokból öntöttek egymásnak. Egymást kínálgatták, egymás szájába tolták a süteményeket, a szájukon elkenődtek a krémek és a habok, kóstolgatták az édességeket és rengve, himbálózva, hullámozva nevettek. A szolgák. A cselédek. A vidám alkalmazottak a szegény vidékekről, Ukrajnából, Moldáviából, Romániából, keletről. Valahol Jelzveta Tarasnak is itt kell lennie, valamelyik a neki háttal ülők közül, de a sok egyformán kövér test és felnyírt tarkó között nem ismerte fel.

A hosszú asztal jobb sarkánál, Winterrel szemben fekete melegítőben, elméretezett napszemüvegben, egy alacsony nő ült. Kurta kis kezével épp átvett egy habos tortaszeletet a mellette ülőtől, amikor felemelte a fejét, és Winter érezte, hogy a napszemüvegen keresztül őt nézi. Erre ő elfordult és megint hátrébb lépett, de közben a szeme sarkából látta, ahogy a nő feltolja a homlokára a napszemüveget és felé fordul. Winter felemelte a kezét. Lent a nő mondott valamit, amire többen abbahagyták az evést, hátrafordultak, és most már mind őt nézték. Winter elszégyellte magát, visszalépett a mellvédtől, és befutott az utcába.

A Via Volsinia meredeken lefelé vezetett a sziklaperemen, jobb oldalt mellvédekkel tarkított városfal, bal oldalt középkori házak sora. A Porta Maggiore előtt az út kettévált, a jobb felől átvezetett a kapu fölött, baloldalt lekanyarodott és átvezetett a kapun. Lépésből újra futásba váltott az utolsó méterekre, majd tikkadtan állt meg a buszmegálló melletti nyilvános vécénél. Hogy felejthette el, hogy szomjas? Miért nem vett vizet a presszóban, ahol a nő integetett neki?

A megálló mellett, a csapnál egy fehér furgon állt nyitott hátsó ajtóval. A kocsiszekrényben kék overallos férfi kutatott a szerszámok között. Észrevette Wintert, felhúzta az arcára az álláról a maszkot, majd egy csavarkulccsal a kezében visszament a csaphoz, és nekiállt szétcsavarozni a fémburkolatot.

Nincs víz. Szomjazni fog, a kurva életbe, össze fog tapadni a nyelve a szájpadlásával, a keserű nyál féregszerű fonalkákká gyurmázódik a pofazacskója belső felületén, a fogai szárazan tapadnak majd az ajka belsejéhez, mint a kartonpapír, égni fog a torka, az orra kiszárad, a garat pereme éles lesz, mint egy frissen fűrészelt bakelitcső, nyomorultul fogja érezni magát. A körforgalom üres betonja vette körül. A nap már most, reggel tízkor is élesen, forrón tűzött. Ezt csúnyán elbaszta. Nincs másik csap, a legközelebbi vízforrás a mélygarázsban van, vagy fent, a Dómnál, a város közepén. Már akkor tudnia kellett volna, hogy elbaszta, amikor megitta az egész palack vizet. Két héten át meg tudta állni, hogy a kilátónál csak fél palackkal végezzen, pedig tudta, hogy tíz percre van a következő csaptól, a buszmegállóitól, meg is ihatta volna két héten keresztül minden nap az egész palackot – most az egyszer túlzásba esik, egyszer eltér a szisztémától, és azonnal minden fejre áll.

Nem szabad a szomjúságra gondolni. A százhúsz kilómból legalább száztizenöt víz, magam vagyok a víztartály, egy vízzel teli műanyag ballon, amit el kell cipelni a város túlsó oldaláig. Majd sétálok, és orron át lélegzem. Takarékoskodom az erőmmel. Kerülöm a napfényt. Drakula leszek.

2.

Az igazgatói bőrfotelben töltött munkaórák után egyre jobban fájt a dereka, szüksége volt egy nagyobb íróasztalra és egy kényelmesebb, gurulós és állítható irodaszékre. Elment a környékbeli bútorboltokba, de mindent drágának és unalmasnak talált. Az antik bútorokkal kereskedő üzletek a nevükhöz híven tényleg antikvitásokkal kereskedtek, és hiába talált néhány elegáns és kényelmes fotelt, ezek drágák és a kis lakáshoz túl méretesek, drámaian nagypolgáriak voltak. Aztán felment a Facebook Marketplace-re, és ott is ragadt néhány órára. Majdnem megvett egy elektromos biciklit és egy hordozható jakuzzit, mire észbe kapott, hogy már megint a vásárlási mánia fenyegeti. Nincs miért megjutalmazza magát, ellenkezőleg, büntetést érdemel, vásárlási diétát. Az utóbbi időben túl sok mindenre költött, épp kezdett véget érni a Covid, lassan megszűntek a korlátozások, már a maszkot sem vették olyan komolyan, és a részleges bezártság után hirtelen nagy étvágya támadt a földi javak iránt, új ruhákat vett, drága olasz bőrcipőket, elegáns bőrdzsekit, és hirtelen a Daciát is kopottnak és rangon alulinak kezdte érezni, pedig még sohasem hagyta cserben, elkezdett nézegetni egy pofás Alfa Romeo Giuliettát, egy bikaerős Veloce – 1.75 TBi modellt, de mielőtt elszánta volna magát, mindig visszatántorodott, inkább kisebb dolgokat vett, kisebb, de értékes jutalmakat, két új órát, új hangszórót és új fejhallgatót, két új laptopot és csúcsmodell mobilt a régi mellé. Aztán vett egy másikat is, egy széthajtogathatóst, vett egy hatalmas tévét és egy borhűtőt. A költekezés után aztán csömöre támadt, rohamokban tört rá az önvád. Úgyhogy most szigorúan csak az asztalokra és a székekre koncentrált, és hamar bele is futott néhány ajánlatba, egyre egészen közel, a város szélén, két másikra pedig Toszkánában – Chietiben egy nagyon impozáns, forgó fotelt adtak egész olcsó, Arezzóban pedig egy széles, robusztus íróasztalt, amelynek egyetlen hibája annyi volt, hogy az üveglapja meg volt repedve. A helyi eladónál, akit Kevin Frasernek hívtak, és Tamburinóban lakott szemben a hegyoldalon, az asztal is és a szék is elfogadható állapotban volt, mindkettőről egy raktár vagy egy garázs mélyén készült a fotó. A név gyanúsnak tűnt itt Itália közepén. A profilkép nem sokat árult el, egy napszemüveges faszi baseball sapkában vigyorog a dóm előtt, a borítóképén pálmafás tengerpart. Az adatlapon egy weboldal linkje, rákattintott. Kevin rendezvényszervező oldala volt, rengeteg fotóval, amelyeken emberek esznek és isznak. Ráírt az eladókra, mindegyiktől időpontot kért, aztán elment futni. Derűs idő volt, csak Toszkána felett látszott néhány sötétebb gomolyfelhő. Könnyű volt a lába, most hetek óta először megint élvezte a futást. A második városkör után leült a Római kapu fölött a várfal peremére, és élvezte a forró izmokból áradó eufóriát. Jelzett a telefon, Kevin Fraser már válaszolt is, várja délután ötkor. Ha csalásról lenne szó, átutalást kérne, előrefizetéssel, Kevin azonban már az első üzenetében megírta, hogy ha sikerül megegyezni, készpénzt kér. A toszkán hirdetők egyelőre csöndben voltak. Négykor végez az ügyféllel, simán ráér elmenni megnézni a cuccokat, és ha nyélbe ütik az üzletet, már el is tudja hozni a széket a csomagtartóban. Az asztallal meg majd kiderül, mit lehet kezdeni, talán befér a Daciába, maximum szét kell szerelni. Napellenzőt csinált a tenyeréből és lenézett a szemközti hegyoldalra: Tamburino meredek utcácskája nyílegyenesen kapaszkodott felfelé. Tíz perc alatt átgurul oda, nem ügy.

Már visszadugta az övtáskájába a telefont, amikor az megint jelzett.

– Apa…

– Szia, kicsim. Hogy vagy?

A vonal túlsó oldalán zörgés, aztán öngyújtó kattanása, letüdőzés és kifújás.

– Rájöttem, miben tévedtem a múltkor – hadarta Bence. – Egész éjszaka gondolkodtam, és rájöttem, hogy nem a kabátokat kell összegyűjteni.

– Pedig már olyan jól végigelemeztük múltkor… – mondta Winter. – Azt hittem, sikerült meggyőznünk magunkat.

– Igen, de mégis találtam egy hibát.

A fia hangja most méltatlankodó tónust öltött, és a mondat végét már gúnyosan elnyújtotta.

– Egy nagy hibát. Furcsállom, hogy nem vetted észre.

Winterben megdermedt a vér. Megállt, a falnak támaszkodott. Kezdődik. Észnél kell lenni.

– Mondjad, mit nem vettünk észre?

A vonal túlsó végén rövid, gúnyos kacaj.

– Mit nem vettél észre.

– Úgy értettem.

– Megint nem vettél észre valami alapvetően lényegeset.

– Hát most ezt így nem értem. Kifejtenéd?

– Kifejteném? Egész éjjel máson sem gondolkodtam. Miért lihegsz?

– Futottam.

– Akkor tegyük le?

– Nem, dehogy! Hallgatlak.

– Nem akarok a terhedre lenni.

– Vártam, hogy hívjál.

Csend, aztán egy slukk, majd mintha egy apró, rövid nevetés is hallatszott volna. De ezt lehet, hogy csak képzelte.

– Szóval. Azt mondtad, hogy Barcelonában mindenkinek van legalább egy felesleges kabátja, dzsekije, zakója. Amitől könnyű szívvel megszabadul. Így mondtad, emlékszel? Könnyű szívvel. Odamegyek, becsöngetek, azt mondom, heló, elvinném a kabátot, ami már úgysem kell neked. És összegyűjtöm, felküldöm konténerben, eladom a webshopból. Csakhogy. Csakhogy. Hallasz?

– Figyelek.

Winter már nem lihegett annyira, leült a kőkorlátra, áttette a másik fülére a telefont. Az utolsó slukk hallatszott, majd a hamutál koccanása.

– Végiggondoltam, ha én ezt egész nap csinálom, és összeszedek mondjuk tíz cuccot, mennyiért lehet azt eladni? Harminc euróért? Negyvenért?

– Nem tudom. Nem néztem meg az árakat.

– Nem nézted.

– Nem.

– Én megnéztem. És nem éri meg!

– Anyukád mit mond?

– Anyukám? Azt mondja, veled beszéljem meg, ő nem ért hozzá.

– A büdös kurva anyját… – sziszegte Winter, miközben eltartotta magától a telefont.

– Hogy mi…?!

– Semmi. Akkor találjunk ki valami mást. Volt az a munkalehetőség ott a farmon.

– Milyen farmon?

– Amit mondtál, ahová anyukád jógázni jár.

– De hát az kinn van a halál faszán, apa, mire kiérek innen a Poble-secből, már dél van – hadarta ingerülten Bence. – És ne terelj. Belevittél volna egy baromságba, hogy járjam le a lábam a városban egész nap gyakorlatilag a nulláért. Nulla pénzért. Egész nap… mehettem volna, izzadhattam volna, mint a hülye. Mint egy… mint egy lúzer fasz.

Lihegett. Winter eltartotta a fülétől a telefont, aztán lassan engedte vissza.

– Nem én találtam ki. Te rágtad a fülem két hétig ezzel a használt cuccos ötlettel, én mondtam, hogy ne csináld.

Bassza meg, gondolta Winter, az istennek nem tudom játszani a hülyét.

– Szóval megint én vagyok a hibás, ugye?

– Nem úgy értettem…

– A legegyszerűbb mindig mást hibáztatni. Anyát. Vagy engem.

Winter mély levegőt vett. Nem. Most erre nem reagál. Elengedi a füle mellett. Taktikát vált.

– Nem kell semmit csinálnod, Bence. Elvagy, nem? Van lóvé, élvezd Barcelonát.

– De én pénzt akarok keresni! Anya sosem ad eleget! Mióta kijöttem a rehabról, napi tíz eurót kapok! Nem tudnál küldeni?

– Ezt már megbeszéltük.

– De így megdöglök! Én ezt nem bírom, apa! Én ezt nem bírom ki, nem érted? Nem fogom kibírni!

– Kibírod, Bence. Ki fogod bírni, mert szeretünk. Anyád is, én is.

– Üres az életem, mint a szar.

De mire Winter válaszolni tudott volna, a vonal már üresen búgott.

A telefont letette a kőpárkányra, lekönyökölt, és lenézett a tavaszi színekbe öltözött domboldalon. A rétek zöldje égette a szemét. A völgy fölött finom pára ült. Közvetlenül alatta, a rozsdavörös sziklafal tövében motorfűrész berregett, és pergő nyelvvel telefonált valaki.

A telefont visszacipzározta az övtáskába, ivott egy korty vizet, lenyújtott az erődfalnál, lábát a mellvédre támasztva kiropogtatta a gerincét és a csípőjét, aztán csinált néhány fekvőtámaszt a járdán. A futással ellentétben a fekvőtámasz nem esett jól, nehéznek érezte magát, a vállába belehasított a fájdalom. Nyolc nyomás után abbahagyta. Hazament, lezuhanyzott, bevett egy fájdalomcsillapítót, és még sajgó vállal beült a gép elé. Ahogy a vállfájdalom elmúlt, visszatért a magabiztossága. Bekapcsolta az új ügyfelet a Google Meetbe. Bemutatkozott, eldarálta a szokásos lózungjait, egyfajta bevezető mágikus formulát, amellyel le szokta hengerelni és maga alá szokta gyűrni a friss ügyfeleket. Ivott egy pohár vizet, várta, hogy a faszi is mondjon valamit, de nem mondott. Belenézett a jegyzeteibe. Ürmüs Lajos. Na lássuk, mi ketyeg Lajosban… … …

Tartalom

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11. 12. 13. 14. 15. 16. 17. 18. 19. 20. 21. 22. 23. 24. 25. 26.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2026.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette Tóth Ramóna Mirtill
Korrektor Rácz Ágnes Éda, aki a mű szerkesztésének idején az MNMKK Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János-ösztöndíjasa volt
Borító Péterfy Emma
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e‑könyvek

ISBN 978 963 468 631 6

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL