Sipos Bettina

SORSRONTÓK

HELMA Kiadó 2025

© Sipos Bettina, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A borítót HÁRI TAMÁS tervezte

Olvasószerkesztő: Jankó Györgyi

ISBN 978-963-639-886-6

Kiadja a HELMA kiadó 2025.03.18.

Kedves Olvasó! Mielőtt tovább olvasol, tudnod kell, hogy ebben a regényben előfordul gyilkosság, halál, testi-lelki gyötrelem, szexualitás!

Ez a néhány sor csupán a fantázia szüleménye. Ha mégis felfedezni vélnél bármilyen hasonlóságot a valósággal, hidd el, csak a képzeleted játszik veled!

Prológus

A démon undorodva nézett le a lába előtt kuporgó szánalmas emberre. A férfiből csípős vizeletszag áradt. Fintorogva húzta el az orrát. A félelem illatát sokkal jobban szerette. A halandó hevesen reszketett. Őt azonban nem hatotta meg semmi és senki. Nem állhatta, ha valaki nem adta meg az adósságát. Ez a szánalmas féreg pedig nagyon is sokkal tartozott neki.

– Nézz rám! – csattant fagyosan a lába előtt kuporgó férfira.

Az lassan ráemelte a tekintetét és a rémülettől elakadt a lélegzete. A démon hagyta, hogy lehulljon róla minden máz és megmutatta valódi arcát. A féreg most láthatta vörösben izzó szemeit, a feje két oldalán büszkén meredező szarvait, hatalmas izmoktól duzzadó testét és patás lábait. A látvány hatásosnak bizonyult. A gyámoltalan emberi lény az iszonyattól a márványpadlóra ürítette gyomra tartalmát. A démon ettől éktelen haragra gerjedt. Gyűlölte, ha beszennyezte valaki a kézzel készített olasz padlólapokat. Hangja jeges korbácsként csattant.

– Szedd össze magad ember!

A földön kuporgó alak erre megmerevedett, mozdulni sem mert.

– Tudod mit teszek én azokkal, akik nem fizetnek? – kérdezte megtévesztően lágy hangon.

A nyomorult lehajtotta a fejét, de nem válaszolt.

– Megölöm őket. Aztán elmegyek a szeretteikhez és behajtom rajtuk az adósságot. Jól tudom, hogy van két lányod és egy csinos feleséged? – kérdezte kéjes élvezettel.

A férfi ennek hallatán felpattant a földről és megpróbált nekimenni a démonnak. Ám az keze egy apró legyintésével visszatartotta a hirtelen megbátorodó halandót. Vaskos ujjaiból jéggel bevont, tüskés rózsaindák tekergőztek elő és indultak meg a rémült patkányként eliszkolni próbáló ember felé. A féregnek esélye sem volt. A fagyott virágok egy szempillantás alatt elkapták és rideg tüskéikkel a menekülő húsába vájtak. A büntetést azonban még nem fejezték be, könyörtelenül körbefonták a halandó testét, végül egyre szorosabban fogták körül egy utolsó dermesztő ölelésben. Az alak jéggé dermedve borult oldalra a márványlapokra. Vére lassan terjedt szét a földön.

– Az emberek túl sok mocskot csinálnak – jegyezte meg bosszúsan a démon, majd visszahívta jégrózsáit.

A virágok gyengéden csusszantak le a hulláról és tértek vissza hűségesen gazdájuk bőre alá.

– Takarítsatok fel! – parancsolta a kétszárnyú, aranyozott ajtónál álló csatlósainak, azzal elsétált, hogy behajtsa a pénzt, amivel tartoztak neki.

1. fejezet

Tory a kemény háztetőn hasalt és feszülten nézett le az esőáztatta utcára. A célszemélyt várta. Tagjai teljesen elgémberedtek a szokatlanul hűvös áprilisi estén. Amíg várakozott, a járókelőket figyelte. Azzal szórakoztatta magát, hogy történeteket talált ki arról, hogy vajon milyen lehet az életük. Gyakran gondolt arra, hogy milyen is volt egyszerű, átlagos embernek lenni? Vajon milyenek lennének a mindennapjai, ha nem lenne képes csupán egyetlen gondolattal elzárni egy ember testében a levegő útját? Vajon milyen lehet annak, aki az elméjét nem arra használja, hogy csontokat törjön, beleket ontson, koponyákat roppantson?

Kilenc hónapja még neki is volt élete, ha nem is teljesen normális, de legalább hasonlított arra. Akkor még csak olyan haszontalanságokra használta a képességét, hogy ne kelljen felkelnie a kanapéról, ha csatornát akart váltani a tévén. Elég volt arra összpontosítania, hogy a távirányító felemelkedjen az asztalról, és az eszköz egy szempillantás múlva már a kinyújtott kezében landolt.

Erősen ráharapott az ajkára. Az éles fájdalom észhez térítette. Hiába álmodozott egy másik életről, szokványos hétköznapokról, ő nem volt átlagos ember. Habár egy külső szemlélő számára nagyon is középszerű látványt nyújtott, barna haj, barna szem, átlagos testalkat. Semmi izgalmas. Így könnyedén beolvadt az emberek közé. Jellegtelen külsejével ezt egészen egyszerű volt elérni. Már kilenc hónapja nézett vissza rá ez az ábrázat a tükörből. Valódi arcát csak Selena ismerte, de a lelkébe nem láthatott bele senki. A nő pedig egyelőre megőrizte a titkát, sőt pénzt is segített szerezni neki, amikor kétségbeejtően kilátástalannak tűnt a helyzete. Selena volt az, aki felhajtotta Torynak a melót. A foglalkozása viszont jelenleg nem volt éppen emberbarátinak nevezhető.

A célszemély időközben feltűnt az utcasarkon. A fickó egy iszonyúan ronda, sárga esőkabátot és színben hozzáillő kalapot viselt. Eléggé kirítt a „tömegből”. Kezében díszes sétapálcát lóbált, a bot fején egy giccses arany sasfej pihent. A nő tudta, hogy hamarosan annyira közel ér az áldozata, hogy a támadása tökéletesen hatékony lesz. A férfi ráérősen ballagott, látszólag cseppet sem zavarta a csípős hideg. Tory persze már alig várta, hogy végezzen és mehessen innen a francba. Az időjárás cseppet sem törődött azzal, hogy tavasz van és illene már feljebb csavarni a hőfokot.

Kiürítette az elméjét és a feladatára koncentrált. Háborgott a lelke minden alkalommal, de a pénzre égető szüksége volt. Ezzel a munkával pedig sokkal jobban keresett, mintha beállt volna egy étterembe pincérlánynak. A férfi már csak néhány méterre volt attól az épülettől, amelyiknek a tetején éppen hasalt. Egy hirtelen támadt szélroham kis híján lesodorta a megfigyelőhelyről.

– Az volna csak igazán beteg humora a sorsnak! Leesett a háztetőről a bérgyilkos! Micsoda főcím lenne! – gondolta magában szarkasztikusan.

A fickó végre elérte a megfelelő helyzetet. Tory összpontosított. Minden figyelmével a férfira koncentrált. Erejének egyetlen, kíméletlenül pontos csapásával megállította a célszemély szívét. A pasas szeme egy pillanatra elkerekedett a döbbenettől, a mellkasához kapott, majd némán összerogyott. Feje hangosan koppant a járda aszfaltján. A hang felhallatszott a tetőre. Tory összerezzent. Még egy pillantást vetett a földön fekvő testre, de az továbbra is mozdulatlan maradt. A halott feje mellett a vértócsa összekeveredett a délelőtti zivatarból megmaradt tócsával. A vörös folyadék lassacskán elszínezte a vizet. Egy utcai lámpa fénye épp a férfi arcára vetült, akinek a vonásait az utolsó döbbenet torzította el. Haláltusája csak egy szempillantásig tartott. A nő erről gondoskodott. A szerencsétlen flótás talán fel sem fogta, hogy a halál jött érte aznap kora este London egyik belvárosi utcáján.

Tory lassacskán ülőhelyzetbe kényszerítette magát, majd a hidegtől elgémberedett tagokkal, a tető széléhez botorkált. Csigalassan ereszkedett le a tűzlépcsőn az utcára. Mire lemászott, kicsit nyugodtabbnak érezte magát. A gyilkosságok előtt mindig nagyon feszült volt. Ha túl volt rajtuk, akkor legalább egy kis időre megkönnyebbülhetett. Persze, utána mindig jött egy következő megbízatás. Arról nem is beszélve, hogy a gyors halálért jóval kevesebbet fizettek. Minél jobban megkínozta a célszemélyeket, mielőtt a halálba küldte volna őket, annál vaskosabb summára számíthatott. A lelke viszont teljesen összetört valamennyi ilyen halálosztás után. Teljes szívéből gyűlölte a munkáját! Ő nem akart bérgyilkos lenni. Kilenc hónappal ezelőtt azonban minden megváltozott. Felforgatták az addigi életét, most meg ezt a mocskos melót kellett csinálnia! A mai feladatért keveset fizettek, de ez legalább nem gyötörte meg annyira. Tudta, hogy sokkal keményebbnek kellene lennie, arról nem is beszélve, hogy már csak három hónapja maradt, hogy összeszedje a maradékot. Muszáj lesz megacéloznia magát. Félre kell tennie az érzékenységét, lelketlenné kell válnia. Különben nem fog összejönni a pénz.

Végre biztos talajt ért a lába. Egy pillanatra nekidőlt a hideg házfalnak. Még az sem érdekelte, hogy a dermesztő érintés a csontjáig hatolt. Össze kellett szednie magát, mielőtt visszamenne Selenához. Azért nem hagyta a gondolatainak, hogy teljesen védtelenné tegyék. Éberen fülelt, minden neszre felkapta a fejét. Nem volt körülötte senki. Csak egy bagoly huhogott az egyik fán. A légzésére koncentrált, hogy visszanyerje a higgadtságát. Minden egyes sejtje gyűlölte, hogy emberi életeket kellett elrabolnia. Sötétebb pillanataiban azt kívánta, bárcsak inkább meghalna ő is, akkor véget érne ez a pokoli élete, akkor nem kéne többé megölnie senkit! Akkor nem kéne többé bujkálnia.

Megrázta a fejét. Ideje volt visszaindulnia, különben gyanússá vált volna, hogy miért maradt olyan sokáig távol. Felhúzta a kapucniját és elindult a Soho felé. Figyelt arra, hogy egyenletes tempóban haladjon, hogy ne hajtsa le a fejét, hogy ne legyen feltűnő senkinek. Ahogy kiért egy forgalmasabb utcára, könnyedén beolvadt a kavargó emberi sokaságba. Már majdnem elérte a bárt, amikor furcsa érzés kerítette hatalmába. Úgy érezte, hogy figyeli valaki. Lehajtotta kissé a fejét és feltűnés nélkül megnézte magának a körülötte elhaladókat. Látott egy idős nénit súlyosnak tűnő bevásárló szatyrokkal a kezében. Egy anyukát, aki épp a gyerekével veszekedett. Egy fiatal párt, akik alig bírták levenni egymásról a kezüket. Semmi szokatlan. Talán csak képzelte az egészet és még mindig a gyilkolás hatása alatt volt. Nem is értette, hogy miért viselte meg ennyire a ma esti feladat, ennél tett már sokkal szörnyűbb dolgokat is.

Mégsem tudott szabadulni attól a gondolattól, hogy követi őt valaki. Nagyot ugrott ijedtében, mikor valami finoman súrolta a vállát, de csak egy fülhallgatós kamasz lökte meg, aki nem is érzékelte a körülötte zajló világot. Tory elhessegette magától az iménti baljós sejtelmet és megszaporázta a lépteit.

Már csak egy utcányira járt a bártól, amikor ismét megtorpant. Mintha egy kígyó sziszegését hallotta volna. Idegességében felnevetett. Londonban, a belvárosban nincsenek kígyók. Csak a szél susogását hallhatta. Gyomrába azonban beköltözött az idegesség. Erősen rá kellett parancsolnia magára, hogy induljon már el. Nem volt olyan bonyolult, csak egymás után kell raknia a lábait, még egy kétévesnek is megy! Mégsem tudott mozdulni. A félelemtől ledermedt. Eszébe jutottak azok a különös álmok, amik néhány hete jelentek meg az éjszakáiban.

Álmában egy kígyót látott, aki mozdulatlanul őt nézte. Első alkalommal halálra rémült tőle. A hüllő azonban nem ártott neki, csupán kíváncsian méregette. Egy idő után már a nő sem félt különös éjszakai látogatójától. Furcsállta viszont, hogy az állat nem tett semmit, csak bámulta őt. Nem kúszott hozzá közelebb, nem bántotta. Tory egy idő után már kezdett beletörődni újfajta álmaiba. Lassan szinte ismerős barátként üdvözölte a kígyót. Sőt néhány napja még beszélni is kezdett az állathoz. Tudta, hogy ostobaság, de úgy gondolta, a kígyó érti és megérti őt.

Ez az előbbi hang azonban fenyegetőnek tűnt. Persze valószínűleg csak a szél zörgetett meg valamit, vele pedig megtépázott idegei játszottak. Az is probléma lehetett, hogy reggel óta nem evett semmit. Összeszedte magát és nem törődött tovább holmi baljós hangokkal.

Folytatta az útját a bár felé. Befordult az ismerős sarkon és már meg is pillantotta a mára már második otthonává vált épületet. Egy újabb dermesztő szélroham kis híján a falnak lökte. Még gyorsabban szedte a lábát, hogy mielőbb biztonságba érjen. Elege volt ebből az estéből, fázott és éhes is volt. Mielőtt belépett volna a jellegtelen, barna ajtón, még egyszer hátrapillantott. A sarok felől mintha jéghideg, vörös szemeket látott volna, amelyek ridegen bámultak rá. Riadtan visszafordult és besietett a bárba.

2. fejezet

Tory a torkában dobogó szívvel, reszketve robbant be a Baziliszkuszba. Ahogy körbepillantott a bárban, lassan csillapodni kezdett pulzusa dobolásának ricsaja a fülében. Ma este a helyiség csupa halvány lilában, babakékben és sápadt rózsaszínben pompázott. Ezúttal az asztaloknál hívogatóan kényelmesnek látszó, puha fülesfotelek terpeszkedtek. A padló gyöngyházszíne fényesen csillogott a félgömb alakú csillárok fényében. A hangszórókból kellemes jazz zene áradt. A nő megkönnyebbülten fújta ki a levegőt. Selenának ezek szerint ma jókedve volt.

Még most is kirázta a hideg, ha arra az estére gondolt, mikor Charlotte annyira felhúzta a bártulajdonost, hogy Selena dühében olyan forróságot teremtett a Baziliszkuszban, mintha csak a legkíméletlenebb sivatagba csöppentek volna. A helyiségben akkor izzó homokszemcsék kavarogtak ádázul, durván felsértve a vendégek bőrét. A bútorok recsegtek-ropogtak a hirtelen támadt hőségtől. Selena csak órákkal később csillapodott le és hűtötte vissza a Baziliszkuszt valamennyire elviselhető hőfokúra. Akinek volt egy kis józan esze, az gyorsan elhagyta a perzselő szaunává változott helyiséget, és aznap már vissza sem tért. Tory akkor sietősen kitette a zárva táblát a bejáratra, nehogy betévedjen valami szerencsétlen. A telefonját nyomkodva, az utcán állva várta meg a tombolás végét. Magának is csak nehezen vallotta be, de Selena őt is halálra rémítette.

Soha nem beszéltek többet erről az esetről. Azt sem firtatta, Charlotte mivel bőszítette fel annyira, hogy kis híján megsütötte a vendégeket. Köszönte szépen, ő minden porcikájához ragaszkodott, méghozzá sértetlen állapotban. A pávaalakváltót viszont egy hónapra kitiltották a bárból. A döntésével kapcsolatban Selena hajthatatlan volt. A nő konok volt, Charlotte pedig az orrát felhúzva, sértetten távozott. Amikor egy hónap múlva ismét felbukkant a Baziliszkuszban, igyekezett a lehető legfélreesőbb asztalhoz ülni, de Selenával nem volt hajlandó szóba állni.

Charlotte képtelen volt leszokni arról, hogy beleüsse a fitos kis orrát mások dolgába. A vendégek többsége nem törődött vele, de Selena nem tűrte, ha róla faggatóztak. Most, hogy Tory jobban belegondolt, az elmúlt kilenc hónapban ő sem tudott meg valami sokat az összekötőjéről. Persze azt mindenki láthatta, hogy a nő elképesztően gyönyörű volt. Senki sem tudta azonban a valódi korát, ránézésre harminc körülinek látszott. Ő irányította a Baziliszkuszt. Volt egy nagyon menő kocsija és a bár felett lakott. Tory abban a lakásban még sohasem járt. Kizárólag itt találkoztak, ha felvette a fizetségét és megkapta a soron következő megbízatását. Annyit viszont ő is észrevett, hogy Selenát valami mérhetetlen szomorúság vette körül. A bánat még akkor is ott somfordált körülötte, amikor mosolygott. A tekintetében a fájdalom mindig ott lappangott, a kín elfelhőzte bámulatos, azúrkék szemeit. Tagadhatatlanul lélegzetelállító volt. A titkait viszont megtartotta magának. Tory tudta, hogyha a másik meg akar vele osztani valamit, azt úgy is megteszi. Selena kíméletlenül őszinte volt. Még akkor is, ha az igazságot az ember nem mindig akarta meghallani. Ha őszinte akart lenni, akkor be kellett ismernie, hogy ő is csak a legszükségesebb dolgokat osztotta meg az összekötővel. Ilyen volt a munkakapcsolatuk, de nekik ez így megfelelt. Tory nem akart kötődni senkihez, Selena pedig, nos ki tudja, hogy Ő képes volt-e az ilyesmire egyáltalán.

Tory lassan odasétált a bárpulthoz és lezuhant a kedvenc székére. Most uralkodott el rajta igazán az elmúlt órák összes eseménye. Ólmos fáradtság tarolta le a testét. Úgy érezte, hogy minden erő elhagyta a tagjait. Gyomra morgó fenevadként egy óriásit kordult. Ekkor szinte varázsütésre megjelent előtte a pulton egy hatalmas tányér. A nő elcsigázottan pillantott fel a megmentőjére. Robert állt vele szemben, szívélyes mosollyal az arcán. A földmágus mindentudó vigyorral biccentett az alaposan megrakott tál felé.

– Egyél te lány! Különben Selena dühös lesz, mert olyan hangosan korog a hasad, hogy nem tud tőled dolgozni az irodájában! – mondta kuncogva a földmágus és már indult is vissza a konyha felé.

A nő hálásan fordította a figyelmét a vacsorája felé. Robert fantasztikusan főzött. Ráadásul kizárólag a saját földjén termesztett alapanyagokkal volt csak hajlandó dolgozni. A férfi mágiája olyan zamatossá tette a gyümölcseit és zöldségeit, hogy az ember úgy érezte, ölni tudna, hogy Robert körtéjéből ehessen. Ezúttal a kedvenceit készítette Torynak. Volt a tányérján egy hatalmas sülthús, mellette egy kisebb vagonnyi burgonya chips és saláta is. Egy kisebb tányéron pedig egy mesterműnek is beillő baracktorta szelet hívogatta a farkaséhes bérgyilkost. Az első néhány falatot csak úgy habzsolta, de aztán lassított és alaposan megízlelt minden fogást. Ki akarta élvezni a pompás ízorgiát, ami elöntötte a nyelvét. Teljesen belemerült az evésbe, arra sem figyelt fel, hogy kik vannak még rajta kívül a helyiségben. Hallgatta a halk zenét, ami a háttérben szólt, élvezte a langyos meleget, ami szétáradt a Baziliszkuszban és szép lassan degeszre tömte magát. Végül elégedetten tolta el a kiürült tányérokat és felsóhajtott. Robert egy zseni volt, ez nem is volt vitás!

Most, hogy már sokkal jobban érezte magát, körbehordozta a tekintetét és végignézett az asztaloknál ülő vendégeken. Mikor kiszúrta Arthurt az egyik fotelben, mosolyogva integetett neki. A férfi vidáman emelte üdvözlésre szellemkezét. Arthur ugyanis halott volt, mintegy harminc éve. A kissé áttetsző alak kedvenc vetélytársával, Iannel kártyázott. A vámpír előtt most is éppen az egyik imádott, vérrel némileg felturbózott koktélja állt. Tory gyorsan elkapta a játékosokról a tekintetét, nehogy a vérszívó észrevegye és megint flörtölni kezdjen vele. Ian a fejébe vette, hogy egy napon meghódítja a nő szívét. Ő ugyan már számtalanszor elmondta neki, hogy nem bukik a hosszú szemfogakra, Ian mégsem adta fel az udvarlást. Ma este azonban nem volt kedve a kéretlen csábításhoz.

Charlotte egy félreeső asztalnál vadul püfölte a laptopja billentyűzetét. Ez azt jelezte, hogy a pávaalakváltó eléggé megvolt csúszva a cikke leadási határidejével. Ő ugyanis általában olyan gyengéden ért a gépéhez, mintha egy macskát simogatna. Most viszont olyan agresszíven nyomkodta a gombokat, hogy Tory attól tartott, a művelet közben néhány billentyű ki fog szakadni a helyéről és egyenesen az újságíróval szemben ülő vérfarkaspár asztalára pottyan. A vérfarkasok pedig hajlamosak voltak a hirtelen és meglehetősen heves indulatkitörésekre. Nem véletlenül hozta meg Selena azt a döntést, hogy minden asztalláb alaposan a padlóhoz volt csavarozva. A székekkel persze más volt a helyzet, de azok nem foglalkoztatták annyira a bártulajdonost. Önmaga számára is érthetetlen módon, egy egészen aprócska féltékenységet érzett, mikor a párosra pillantott. Azok ketten teljesen belefeledkeztek egymásba. Úgy tűnt, hogy senki másról nem is vettek tudomást magukon kívül. Csillogó tekintettel bámultak egymás szemébe és bárgyún vigyorogtak.

A nő nem hitt az ilyen baromságokban. Persze, az ember lányának olykor akadtak szükségletei, de azok csillapítására mindig talált valakit, aki egy-két éjszakára megoldotta a problémáját. Csak ennyi kellett neki, összebújásra nem vágyott senkivel. Kapcsolatra, kötődésre, szerelmi viszonyra semmi szüksége nem volt. A szülei is állítólag teljesen bele voltak zuhanva egymásba. A szerelem mégsem volt elég az apjának, nem tartotta vissza attól az ostobaságtól, ami miatt minden tönkrement!

Merengéséből Selena hangja térítette magához.

– Itt van a fizetséged a ma esti munkáért – azzal egy mappát csúsztatott Tory felé a bárpulton.

– A következő megbízatásod részleteit is megtalálod benne. Lehet, hogy nem lesz ínyedre a dolog, de fogy az időd! – folytatta kíméletlen őszinteséggel a hangjában.

– Nem felejtettem el, gondolhatod! – válaszolta sértődötten Tory.

– Én csak segíteni próbálok, emlékszel még kislány? – vetette oda hűvösen Selena.

– Igazad van, sajnálom! Csak néha annyira gyűlölöm magam, amiért ezt csinálom! Néha az apámat is gyűlölöm, amiért ebbe a helyzetbe kerültem, hogy ezt kell tennem! – fakadt ki könnyes szemmel.

– Tudom, szivi, de próbálok kevésbé húzós melókat felhajtani neked. Viszont ez nem mindig jön össze. Ráadásul én szeretném a legjobban, ha sikerülne összeszedned a pénzt! Látom, ahogy hónapról hónapra egyre jobban megtör ez a munka, ez az adósság. Már egyre ritkábban mosolyogsz, a bűntudat teljesen felőrölt. Muszáj összeszedned magad, vannak még, akiknek szükségük van rád! – mondta és bátorítóan megszorította Tory kezét.

A nő hálásan mosolygott Selenára, majd közelebb húzta magához a dossziét.

– Köszönöm, hogy segítesz, nélküled nem sikerülne és akkor őket is megölné… – csuklott el a hangja.

– Menni fog csajszi, én hiszek benned! Viszont kapd össze magad, ez a meló tényleg kicsit rázósnak tűnik! – biccentett a mappa felé.

Selena még egy utolsó bíztató mosolyt küldött Tory felé, aztán ismét visszavonult az irodája magányába.

Tory megacélozta magát, mély levegőt vett és kinyitotta a mappát. Az elejében tényleg ott volt egy borítékban a jussa, de az összeg elég szerénynek bizonyult. Gyors fejszámolást végzett és fájdalmas gombóccal a torkában állapította meg, hogy milyen sokat kell még összekaparnia. Az idő pedig egyre csak fogyott. Ettől a gondolattól egy pillanatra úgy érezte, hogy minden levegő kiszaladt a tüdejéből. A kétségbeesés ismét teljesen elborította a tudatát. Aztán kényszerítette magát, hogy szép lassan, egyenletesen lélegezzen. Selena utolsó szavaira gondolt, hogy mennyire sokat jelentett neki a nő belé vetett hite. Végre kicsit lecsillapodott és enyhén remegő kézzel lapozott egyet. A következő oldalon egy fotót talált a célszemélyről.

A férfi adatai a következők voltak: oroszlán alakváltó, emberi alakban 192 cm magas, 105 kg, falkában él.

Instrukciók: maximális diszkréció és tiszta munka. Soha nem derülhet ki, hogy ki volt a megbízó!

Halálnem: koponyatörés.

Egyéb instrukciók: minden végtagot egyesével kell eltörni és újra beforrasztani a csontokat, majd végül az ujjakat kell egyesével levágni. A felsőtestre vérrel a következő feliratot kell írni: „A falkádat, a családodat meglopni bűn!”. A testet lefényképezni, a képet elküldeni az összekötőnek, aki továbbítja azt a megrendelőnek. Végül a tetemet elhamvaszttatni.

– Rázós munka mi? – motyogta maga elé félhangosan, miközben elborzadva merült bele a dosszié tartalmába, ahol részletes leírást kapott a célszemély napirendjéről, sőt arról is, hogy kivel, mikor, hol lép kapcsolatba.

Tory hátán a hideg futkosott. A megbízó nagyon-nagyon dühös volt. A teljesítésre mindössze egy hetet kapott, viszont a megbízatásért egy igen csinos összeget ajánlottak fel neki. Nagyot nyelt. Nem tudta, hogy képes lesz-e ezt a munkát végigcsinálni. Az összeg erősen meggyőző érvként égett bele a retinájába.

Most újra az anyja rettegéstől eltorzult arcát látta maga előtt. Kilenc hónapja gyötörte ez a kép. Nem volt más választása, meg kellett tennie. Nem hagyhatta cserben az édesanyját. Félrelökte minden viszolygását, minden ellenérzését és elindult, hogy végezzen az oroszlánnal.

3. fejezet

Tory úgy esett be a lakása ajtaján, mint egy holdkóros. Fogalma sem volt arról, hogyan volt képes egyáltalán hazavergődni. Csak zavaros emlékképei voltak arról, hogy beült a Selenától kölcsönkapott Fordba és a közlekedési szabályokra fittyet hányva, hazaszáguldott. Még az sem derengett neki, hogy egyáltalán bezárta-e a ház előtt a kocsit. Már csak arra ocsúdott, hogy a lépcső korlátját szorosan markolva vonszolta fel magát a legfelső szinten lévő, apró kis vackába, amit az otthonának nevezett. Annyira reszketett a keze, hogy alig talált be a kulcsával a zárba. Olyan feldúlt volt, hogy majdnem felzokogott a megkönnyebbüléstől, mikor az ajtó végre kinyílt és ő levegő után kapkodva, szinte bezuhant az előszobába.

Megállíthatatlanul reszkettek a lábai az elmúlt órákban termelt adrenalinlökettől, ezért miután nagy nehezen magára zárta a lakást, lecsúszott a földre. Felhúzta a lábait és szorosan átkarolta magát. Görcsösen markolta a térdeit, de a fájdalom el sem jutott a tudatáig. Fogalma sem volt arról, hogy meddig gubbasztott az előszoba padlóján előre-hátra dülöngélve.

Amikor a remegése valamennyire csillapodott, és úgy érezte, hogy képes felkelni, az előszobaszekrényben megkapaszkodva, felküzdötte magát. Egy pillanatra belenézett a bejárat mellett álló, egészalakos tükörbe, de hamar elkapta a tekintetét, mert halálra rémítette az az idegen, aki onnan bámult vissza rá. A haja összekócolódva, csapzottan lógott, sötét bőrdzsekije több helyen el volt szakadva, arcát szétszórtan piros vércseppek szennyezték. Gyorsan lerúgta a bakancsát, amin szintén gyanúsan sötét foltok éktelenkedtek, aztán olyan hévvel tépte le magáról a ruháit, mintha azok hirtelen égetni kezdték volna a bőrét. Az sem érdekelte, hogy a mozdulat hevességétől erősen bevágta a könyökét a falba, meg sem érezte a fájdalmat. Érzékei teljesen tompák voltak. Valamiféle halk zizegés kúszott csak át a tudatán, de nem törődött vele. Mire végre mindent lerángatott magáról, úgy fújtatott, mintha lefutotta volna a maratont. Egy rúgással a sarokba küldte a lábánál gyülekező rongykupacot. Úgy nézett a halomra, mintha a göncök legalábbis egy mérges pókfészekké változtak volna. Végül erőt vett magán és felszedte a földről a ruháit, majd az egész átkozott csomagot behajította a szemetesbe. Képtelen lett volna még egyszer felvenni ezeket!

Betámolygott a konyhába. Nem kapcsolta fel a lámpát, úgy érezte, hogy zavarná a szemét a fény. A kicsi helyiségben amúgy sem volt túl sok minden, ami az útját állhatta volna, amíg elérte a célját. Tory vad elszántsággal a konyha sarkában lévő hűtőszekrény felé tartott, bár léptei még mindig bizonytalanok voltak. Meg-megroggyanó térdekkel bukdácsolt, de végül küzdelme elnyerte méltó jutalmát. Megmarkolta a hűtő fogantyúját és kinyitotta. Az arcába vágó hideg levegő egy pillanatra jólesően cirógatta felhevült bőrét. Kikapta az ajtóról, amiért jött és már indult is tovább zsákmányával a fürdőszoba felé. A folyosón megállt, hátát a falnak vetette, remegő kézzel letekerte az üveg kupakját és jókorát húzott a whiskyből. Az ital égetően marta a nyelőcsövét, de nem törődött vele, újra és újra belekortyolt, míg remegése szelídülni nem kezdett.

Mióta ezt az átkozott melót csinálta, mindig tartott a hűtőben valamilyen erős italt. Az első hónapban minden gyilkolás után alaposan, fenékig kiürített jónéhány üveg töményet. Mostanra viszont legalább annyival jobban bírta a bérgyilkos munkakörrel járó megbízatásokat, hogy csak a rázósabb esetek után kellett bepiálnia. Ez a ma esti ügy teljesen kikészítette. Abban sem volt biztos, hogy egy üveg elég lesz-e ahhoz, hogy kiüsse magát. A húzósabb melók után mindig annyi alkoholt ivott, hogy a pia hatására már ne érezzen semmit, csak üres zsibbadtságot. Minél jobban elnyomta az érzéseit, annál jobb volt. Aztán másnap, mikor nagy kínnal felvergődött a nap közepén, persze iszonyúan fájt a feje és kavargott a gyomra, de enélkül nem bírta volna elviselni a gyilkolást. Ő nem volt az a pszichopata sorozatgyilkos típus, ő nem élvezetből vett el életeket, hanem pénzért. Pénzért, amivel az apja hibájáért kellett megfizetnie.

Megrázta a fejét, a következő tennivalóra koncentrált, le kellett mosnia magáról az este mocskát. Betántorgott a fürdőszobába. Felkapcsolta a lámpát. A hirtelen támadt világosságtól hunyorognia kellett. Ezúttal kínosan ügyelt arra, hogy ne nézzen a mosdó fölé szerelt tükörbe. Egyenesen a zuhanykabinhoz tartott. Úgy döntött, hogy oda is magával viszi bódító kincsét. Bemászott a fülkébe, becsukta az ajtót és egészen forróra állította a vizet. Ismét alaposan meghúzta az üveget és hátával a kabin falának dőlt. A fölülről érkező széles vízsugárba tartotta az arcát. Lehunyta a szemét, ami óriási hibának bizonyult, mert szinte rögtön megrohanták az este történései.

Az elmúlt héten mindent pontosan megtervezett. A dolgok meglepően simán mentek. Leszámítva persze, hogy mit is kellett tennie. A fickó hamar ráharapott a csalira, Tory könnyen rávette, hogy menjenek be egy félreeső, szűk sikátorba. A pasas simán bevette, hogy ő is egy szánalmas függő, aki csak a következő adagja után sóvárog. Persze, a kezében szorongatott pénzköteg jóval meggyőzőbb érv volt minden szónál. Azt hitte, hogy sokkal nehezebb dolga lesz, de a macska öntelt volt és óvatlan. Mire észbekapott, a nő ereje keményen a falnak préselte. Hiába küzdött, nem szabadulhatott ki Tory telekinetikus erejének börtönéből. Mindent úgy hajtott végre, ahogy a megrendelő utasításaiban szerepelt.

Tory bőrét szakadatlanul ostromolták a forró vízcseppek a zuhanykabin hőségtől párálló üvegfalai között. Mély levegőt vett és ismét meghúzta a whiskyt. Ahogy testhelyzetet változtatott, könyökével véletlenül lesodort egy flakont a fülke egyik polcáról. A tubus nagy robajjal érkezett a kabin aljába. A zajtól összerezzent. Sietve leguggolt, hogy felvegye a samponját, így viszont még épp látta, ahogy a lábánál az áldozata vérével keveredik a lefolyó víz. A halvány folyadék egy szempillantás múlva már el is tűnt a szeme elől. Megdermedt egy pillanatra guggoló helyzetében és mereven bámult a lába elé, ahol az imént még a véres víz kavargott.

Tory látta, ahogy az oroszlán alakváltó vére patakokban gyűlt össze a poros aszfalton. A vörös folyam lassan eltűnt a járda repedéseiben. Az egykor annyira erős és méltóságteljes nagymacska most rongykupacként terült el a fal tövében. A nő mélyeket lélegzett, hogy megnyugtassa háborgó lelkét. Ő nem akarta ezt tenni ezzel az alakváltóval. Őt nem érdekelte, hogy mit tett az oroszlán, hogy mi lesz a férfi falkájával, ha kitudódik a halála. Ő csak haza akart menni, de még nem végzett ma este. Még nem tett meg mindent, amit előírtak neki. Újabb mély levegőt vett és ujját belemártotta a férfi vérébe.

A nő hirtelen felugrott, de a mozdulattól megbillent. Meg kellett kapaszkodnia a zuhanyzó falában. Mellkasa hevesen járt fel-alá. Agyában újrajátszódtak az este borzalmai. Minden iszonyatos és visszavonhatatlan tettét őrizte az elméjében, de jól tudta, hogy a ma esti szőrnyű bűneit nem fogja elfelejteni ameddig csak él. Lelkébe örökre belevésődött minden egyes tette. Úgy érezte, hogy többé nem lesz képes erre. Ő nem fog még egy életet gátlástalanul, pénzért elragadni! Lecsúszott a földre és keservesen zokogni kezdett, tépte a haját és addig ordított, amíg be nem rekedt és már csak suttogni bírt.

Tory reszkető kézzel vette elő a telefonját. A célszemély a földön feküdt, mellkasa szobormerev, mozdulatlan volt. A vörössel írt szavak ott kiáltoztak némán a hibátlan férfi felsőtesten. „A falkádat, a családodat meglopni bűn!” A bérgyilkos elkészítette a fotót és remegő kézzel továbbküldte az összekötőjének. Annyira zaklatott volt, hogy először a küldés helyett majdnem kitörölte az elkészített képet. Aztán erőt vett magán és sikerült megoldania a dolgot. Néhány pillanat múlva érkezett is Selena válasza:

– Továbbítottam a megrendelőnek!

Tory nagy sóhajjal eltette a készüléket. Épp azon gondolkodott, hogyan hajtsa végre a terve utolsó lépését. Egyedül biztos nem fogja tudni megmozdítani a hatalmas tetemet. Pedig, ha nem teszi meg a végső feladatot is, nem fizetik ki. Ha azt a sok borzalmat már elkövette, akkor ezt is meg kell oldania valahogy. Ekkor szinte némán, egy óriási oroszlán bukkant elő a háta mögül. A nő annyira megrémült, hogy egy pillanatra levegőt is elfelejtett venni. Egy csomó gondolat futott át a fején. Vajon ez a lény a halott barátja lehet és azért jött, hogy őt megölje? Ha ő meghal, akkor mi lesz az anyjával? Ő nem fogja tudni megadni a tartozást! Vajon, ha Tory megszűnik létezni, Selena segíteni fog az Édesanyjának?

A hatalmas oroszlán eközben odaért a testhez. Mellső mancsával meglökte a hullát, de az továbbra is élettelenül feküdt a mocskos járdán. A termetes jószág ekkor Toryra nézett és oldalra billentette a fejét. A gesztus meglehetősen emberinek tűnt. A nő utólag magának sem tudta megmagyarázni hirtelen támadt pimaszságát, de a hatalmas állathoz fordult:

– Ha már idetévedtél, esetleg hasznossá is tehetnéd magad! Kapd fel a cimborád és segíts nekem betenni a kocsimba! Nem messze parkolok. Tudod, a főnököd azt akarta, hogy süssem meg a haverodat, de a hamvasztóig nem tudom ölben elvinni a fickót. Nézd már meg, mekkora! Te simán ki tudnál segíteni, nem? – nyomta le a nő egy szuszra az igencsak szemtelen szövegét.

Abba csak később gondolt bele, hogy a nagymacska a pimaszságáért simán elharaphatta volna a torkát, de az este történtek vakmerővé tették. Az alakváltó viszont nem bántotta. Könnyedén felkapta a testet és a nő felé biccentett, mintha csak azt mondta volna: „Mutasd az utat!”

Tory annyira megrökönyödött hirtelen támadt szerencséjén, hogy kissé megszeppent. Lehajtotta a fejét és elindult az autó felé. Felnyitotta a csomagtartót az oroszlán előtt, aki különös gyengédséggel rakta be a testet. Tory lecsukta az ajtót és csendesen megköszönte a macskának a segítséget. Az alakváltó, amilyen némán érkezett, úgy tűnt el a sötét utcán. Ő pedig bepattant a kocsiba, hogy befejezze végre ezt a pokoli estét, azonban mielőtt gázt adhatott volna, a visszapillantóban meglátott egy alakot. Azt hitte, hogy az a hatalmas oroszlán tért vissza, aki az imént kisegítette. A tükörben azonban nem egy nagymacskát pillantott meg, hanem egy görnyedten álló asszonyt. A nő mögött néhány méterrel viszont ismét feltűnt az óriási oroszlán is. Tory egyenesen a macska szemébe nézett, akinek a tekintetében mintha bánatot látott volna megcsillanni. Az alakváltó csak bólintott, majd közelebb húzódott a nőhöz. Ő most felemelte a fejét és a visszapillantó üvegén át egyenesen a bérgyilkos szemébe nézett. Tory hátrahőkölt a másik tekintetében megvillanó mérhetetlen kíntól. Az asszony arcán olyan iszonyatos szenvedés tükröződött, aminek a láttán Tory szíve fájdalmasan összeszorult. Az oroszlán eközben a nő fejére hajtotta hatalmas sörényét, mintha csak vigasztalni próbálná a társát. Azok ketten láthatóan jól ismerték egymást. Tory összerezzent, mikor meghallotta az asszony zokogását, ami olyan fékezhetetlenül tombolt, hogy még a csukott ablakokon át is eljutott hozzá a jajveszékelése. A hang durván karcolta a fülét, marcangolta a lelkét. Képtelen volt tovább elviselni azt az iszonyatos fájdalmat, amit ő okozott. Gyújtást adott és erősen a gázba taposott, hogy eljusson végre a hamvasztóhoz, ami Selena egyik ismerősének, valami tűzmágusnak volt a vállalkozása. Kicsit morbid volt a dolog, de Selenával kapcsolatban lassan már nem lepődött meg semmin, még a furcsa ismeretségein sem. Az utolsó, amit még a kocsi ablakából látott, az a nő volt, aki most térdre zuhant bánatában és akit csak az oroszlán tudott visszatartani attól, hogy a távolodó autó után vesse magát.

Tory arcán már csak némán folytak a könnyek, ahogy a zuhanykabin aljában kuporgott. Igyekezett olyan kicsire összehúzni magát, amennyire csak bírta. Úgy érezte, annak az asszonynak a mérhetetlen bánata valósággal összenyomja és a földbe préseli. Olyan erővel nehezedett a mellkasára a bűntudat, hogy attól tartott, összeroppan a súlya alatt. Ismét magához vette az üveget és addig ivott nagy, mohó kortyokkal, míg ki nem ürült. Agyában végre már csak tompán zsongtak a rettenetes emlékek. Feje kissé oldalra billent, tagjait elnehezítette a rátörő fáradtság. Még volt annyi lélekjelenléte, hogy elzárja a vizet, aztán kinyitotta a fülke ajtaját. Négykézláb mászott ki a fürdőszobából, mert felállni már képtelen volt. A szobájába, az ágyába már nem jutott el, a kemény padlón, a folyosón érte el az áldott eszméletvesztés. Tudatára jótékony sötétség borult, hogy megóvja az elméjét a teljes összeroppanástól.

4. fejezet

Tory álmodott. Ismét a nap, mint nap felbukkanó kígyó látogatta meg alvás közben. A bérgyilkos háborgó lelkét balzsamként simogatta a hüllőből áradó ismerős nyugalom. Az állat most először egészen közel kúszott hozzá. A nő valamiféle erdőben gubbasztott törökülésben a földön, gyönyörűen sütött a nap, a madarak gondtalanul csicseregtek a fák ágain. Dallamos énekük egészen elbódította. Lehunyta a szemét és várta, hogy a kígyó közelebb érjen hozzá. A hüllő nem is vesztegette sokáig az idejét. Sebesen odasiklott Toryhoz és a teste köré tekeredett. Ő viszont nem riadt meg ettől a közelségtől. Teljesen biztos volt benne, hogy az állat nem fogja bántani. A kígyó ölelése kisimította összegubancolódott idegeit, tagjai egészen elernyedtek, elhagyta testét minden szorongás és feszültség. A langyos szél lágyan cirógatta a bőrét. Annyira ellazult, hogy úgy érezte, lassan magával ragadja a mély, ájulásszerű alvás ebben a békés erdőben. Mielőtt még megadhatta volna magát az öntudatlanságnak, a kígyó hangját vélte hallani. Az állat szavai közvetlenül a fejében szólaltak meg. Tory annyira meghökkent ettől a váratlan kommunikációtól, hogy egy pillanatra azt hitte, csak az agya szórakozik vele. Úgy gondolta, talán a whisky kuszálta össze az érzékeit. Aztán ismét hallotta a hangot az elméjében.

– Hamarosan találkozunk kicsi bérgyilkos, ha készen állsz rá. Addig viszont szedd össze magad, nem láthatják a gyengeségeidet! Nem vagy egyedül, ezt ne feledd! Eljövök hozzád, mikor szükséged lesz rám. Most pedig ébredj, hamarosan vendéged érkezik! – sziszegte figyelmeztetően.

Azzal letekeredett a nő testéről, majd elkúszott és egy másodperccel később már el is tűnt.

A valóság könyörtelenül visszarángatta az álombéli, békés erdőből az idillinek cseppet sem nevezhető életébe. Tory csak nehezen tért magához. Tagjai teljesen elgémberedtek a kemény padlón töltött alvástól. Feje lüktetett és heves hányinger kínozta. Bőréről már felszáradt minden egyes vízcsepp, csak a parketta volt nedves ott, ahol feküdt. Fázósan négykézlábra küzdötte magát, majd lassan felült. Feje még mindig kótyagos volt az átkozott whisky miatt. Az előszoba irányából kitartó zizegést hallott. Csak nehezen rakta össze kába agyában az információt, hogy a telefonja zajong ilyen makacsul. Felnyögött a felismeréstől. Most nem volt kedve senkihez. Még nem érezte késznek magát arra, hogy bárkivel is kapcsolatba lépjen. Még egy kicsit sajnálni akarta magát. Végül aztán beletörődött a helyzetébe.

Nyöszörögve talpra kecmergett. A nappali ablakán át a közelgő naplemente éles fénye tűzött a szemébe. Ezek szerint közel egy napig feküdt kiütve. Visszabotorkált a fürdőszobába és az egyik szekrényből előkotort egy doboz fájdalomcsillapítót és mindjárt kettőt a tenyerébe pottyantott. A fogmosópoharába engedett egy kis vizet és úgy nyelte le a pirulákat, mintha nélkülük képtelen lenne életre kelni. Ahogy a tabletták legurultak a torkán, némileg fellélegzett. Az első lépést máris sikerült megtennie. Ezen felbátorodva az arcát is megmosta és a fogát is, mert úgy érezte, a szájába egy egész bűzösborz család befészkelte magát. Miután ezzel is végzett, kicsit jobban lett. Úgy határozott, hogy akármilyen ostobán is hangzik, de megfogadja a kígyó tanácsát. Úgy döntött, kitesz magáért. Besütötte a haját, így lágy hullámok keretezték az arcát. Bár már régóta nem sminkelt, most ezt is megtette. Elégedetten szemlélte a végeredményt a tükörben, még a szeme alatti sötét karikákat is sikerült eltüntetnie.

Készülődés közben nem használta az erejét. Az volt az igazság, hogy mióta a telekinetikus képességével megkínzott és megölt másokat, azóta nem nyúlt az adottságához. Régen, abban a másik életében, amikor még volt apja és az anyja nem volt egy kegyetlen gyilkos fogságában, amikor még nem félt a testvérével beszélni, akkor olyan hétköznapi dolgoknál is bevetette a képességét, mint a szennyesruhák felszedése a padlóról, vagy épp a tányérok elpakolása. Akkor még sejtelme sem volt arról, mennyire szerencsés, hiszen gondtalanul élhetett. Nem kellett rettegnie a szeretteiért, nem nyomasztotta semmiféle adósság. Élvezte a huszonévesek hétköznapjait. A mostani munkája viszont egészen meggyűlöltette vele az adottságát. Egyszerűen képtelen volt azt a mindennapokban használni. Hiába próbálkozott vele, amikor az elméjét összpontosította, egyszerűen nem történt semmi. Mintha kemény, áthatolhatatlan vasajtó mögé került volna a képessége. Csak akkor fért hozzá, ha életeket kellett elvennie.

Átsétált a szobájába, hogy ezúttal valami csinosabb ruhát keressen magának. Általában nem érdekelte, hogy mit viselt, hiszen a szekrényben lévő kevés göncből nem igazán válogathatott. Szerencsére azért Selenától is kapott néhány ruhát. Neki csak az számított, hogy az öltözéke kényelmes legyen és praktikus. Az sem volt hátrány, ha pár percnél többet nem rabolt el az idejéből, hogy tetőtől talpig felöltözzön. Most viszont kivételesen jól akart kinézni. Úgy gondolta, hogy a kígyó nem véletlenül tanácsolta neki, hogy szedje össze magát. A csinos külsőt ezúttal áthatolhatatlan páncélként akarta viselni, hogy ne láthassa meg senki, mennyire össze van törve legbelül.