Kate Alice Marshall: What Lies in the Woods

Copyright © 2022 by Kate Alice Marshall

Hungarian Translation © Horváth Norbert, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Alice Marshall: What Lies in the Woods

Flatiron Books, New York, 2023

Fordította: Horváth Norbert

ISBN: 978 963 598 233 2

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Virág Sándor, Geszti Anna

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Pozsik László

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller

Ajánlom minden vad lánynak,
aki varázslatot keres az erdőben

A vadság ott lapul minden fiatal lányban.

Mi sem tudtuk kordában tartani. Varázslatossá tette az esőt, és templommá magasztalta az erdőt. Keskeny ösvényeken szaladgáltunk, a hajunk kócosan, vadul lobogott, és úgy tettünk, mintha a karcsú lucfenyő és bürök még mindig olyan ősi vadonként uralkodna, amelyet az iparosodás már régen szálkákra darált. Hol harcosok voltunk, hol királynők, sőt istennők. Páfránylevelekből és pitypangokból kencéket és főzeteket kotyvasztottunk, és varázsigéket kántáltunk a fáknak. Új neveket is adtunk magunknak: Artemisz, Athéné, Hekaté. A beszélgetéseinket titkosítottuk, a betűket bonyolult kódok váltották fel, és kitanultuk a kövek tudományát.

A mohalepte ágak boltozata alatt összefontuk a kezünket, és örök fogadalmat tettünk egymásnak – egy olyan örökkévalóságra, amely csak azoknak a fiataloknak a szívében él, akik még nem értik a világot.

Az örökkévalóság a nyárral együtt véget ért. Egy sikoly vetett véget neki, a vér sokkoló forrósága és két lány, amint az útra botorkál.

Leo Cortland úgy mesélte el a történetet, hogy először azt hitte, valami madár vagy vadállat hangját hallja. A spánielje hegyezte a fülét, vakkantott egyet, és éberen a fák felé meredt.

De igazából rögtön tudta, hogy egy gyermek sikolya volt. Azért mesélte azt a másik történetet, hogy megpróbálja megmagyarázni magának, miért állt ott olyan sokáig mozdulatlanul, miért rántotta vissza a hang felé iramodó spánieljét, és miért fordított majdnem hátat az erdőnek, amikor a lányok kitántorogtak onnan tágra nyílt szemekkel, nyöszörögve, véráztatta ruhákban.

– Mi történt veletek? – kérdezte még mindig döbbenten, még mindig készen arra, hogy elszaladjon.

Az egyik lány megborzongott, és csak megrázta a fejét, majd keresztbe fonta mellén a karját, de a másik megszólalt. A hangja üresen és erőtlenül csengett.

– Láttunk egy férfit – mondta. – Kés volt nála.

– Megsérültetek? – kérdezett újra, és azt kívánta, bárcsak nála lenne a fegyvere, és bárcsak a kutyája a cipőjénél nagyobb dolgokra is veszélyt jelentene.

– Nem – felelte a lány. Amikor Leo később elmesélte a történetet, beszámolójában elidőzött ezen a pillanaton… Ahogy a lány átnézett rajta, mintha csak egy szellem bámult volna rá. – De a barátunk meghalt.

Ez a történetnek az a része, ami csak Leóé volt, és senki másé, a többi ezután már mindenkihez tartozott, és mindenki egy másik részletét mesélte el újra meg újra, finomítva. Néhányan a bátorságunkról beszéltek, amiért kimerészkedtünk az útra segítséget kérni, és a sokkhatás ellenére olyan leírást tudtunk adni a támadóról, ami végül a letartóztatásához vezetett. Mások a szörnyetegtől borzongtak; lenyűgözte őket a gonoszsága és brutalitása, a lelkének sötét zugai.

A szüleink mindig arról a pillanatról beszéltek, amikor megtudták a hírt, hogy három lány bement az erdőbe, de csak kettő jött ki onnan. Rögtön tudták, hogy az ő gyerekeikről volt szó, mert egy kisvárosban laktunk, és tisztában voltak vele, hogyan csábított minket a vadon, hogyan szaladgáltunk szarvascsapásokon, és az egyszarvúak nyomaira vadásztunk a patak mentén.

Tudták, hogy mi hárman voltunk, akik bementünk az erdőbe. De azt nem tudták, melyik kettő tért vissza.

Mások arról a fiatalemberről beszéltek, aki megtalálta a harmadikat. Cody Benham a keresőcsapattal járta az erdőt. Három tucat férfi és nő fésülte át a környéket, a legtöbben felfegyverezve, és mindannyian dühösen. Cody vette észre az aprócska alakot, amint egy kidőlt fa rothadó törzsére rogyva hevert, mintha utolsó erejével még megpróbált volna átmászni rajta. Eső mosta a testét, vérrel keveredett víz csordogált patakokban a vonásain, a sápadt ujja hegyéig.

Először nem kiáltott a többieknek, hanem térdre rogyott, minden levegő kiszorult a tüdejéből. Arcát a lány hideg arcához érintette.

A gyermek ujjai görcsösen kapaszkodtak a fa kérgébe.

Néhányan megállás nélkül arról a csodáról beszéltek, ahogy a lélegző lányt kihozták az erdőből. Mindenki emlékszik a képre a tévéből a kerekesszékben ülő lánnyal, akinek arcát egy sebhely csúfította el, és azt is fel tudják idézni, ahogy bólintott, amikor az ügyész megkérdezte tőle, hogy a férfi, aki megtámadta, a teremben van-e.

Újra és újra elmesélték a történetet, amíg már azt hitték, hogy az övék is.

Mi viszont megpróbáltuk elfelejteni. Mi nem meséltük el.

Legalábbis nem az igazit.

Soha.

Próbáltam figyelmesnek tűnni, ahogy a velem szemben ülő pár átlapozgatta a fotóalbumot, és közben elismerően hümmögtek. Ez általában jó jelnek számított, de ezúttal a menyasszony megfeszült testtartása, és ahogy a tekintete az arcomra rebbent, amikor azt hitte, nem figyelek, sokat elárult.

Lefelé fordított telefonom rezegni kezdett az asztalon. Kinyomtam, hogy elnémítsam, és ellenálltam a kísértésnek, hogy megnézzem, ki az.

– Nagyon lenyűgöző a portfóliója – kezdte a menyasszony a papírszalvétája szélével babrálva. – Tényleg.

– Ezt örömmel hallom – feleltem, és fejben már azt számolgattam, mennyit buktam a benzinköltséggel, amikor bevállaltam ezt a találkozót. Sejthettem volna, hogy ez lesz. A vőlegény keresett meg, és amikor rákérdeztem, hogy megnézte-e a honlapomat, csak annyit válaszolt, hogy megmutattam Maddie-nek néhány fotóját.

– Csak… – kezdte a nő, aztán elhallgatott.

A férjjelölt, egy őszintének kinéző, fiatal férfi, apró gödröcskével az állán és túl sok hajzselével a frizuráján, a párja csuklójára tette a kezét.

– Drágám, pontosan ezt kerested. Mindig panaszkodsz a kifakított képekre. Olyan fotóst akartál, aki nem fél a színektől.

A telefonom megint rezegni kezdett.

– Elnézést – mondtam, és felfordítottam, hogy lássam a hívót. Liv. Megint kinyomtam, és a táskámba csúsztattam a készüléket. Bármi legyen is a legújabb krízis, várnia kell még pár percet.

– Csak hát… – kezdte újra a menyasszony, és az ajkát harapdálta. – Sajnálom, nem akarok totál undoknak tűnni. A fotói tényleg nagyon-nagyon…

– Lenyűgözők – fejeztem be helyette is mosolyogva. Amikor mosolygok, csak a szám egyik sarka görbül felfelé.

A nő összerezzent.

– Ugyan, Maddie! – szólt közbe a vőlegény, akinek nem emlékeztem a nevére. Valószínűleg Jason volt. Általában Jason szokott lenni. Mintha mindig ők lobogtattak volna meg meglepetésként, mintha a párjuk szégyenérzetére alapozva akartak volna megbízni. Ez jobbára megszűnt, miután megháromszoroztam az áraimat, amivel varázslatos módon szánni való csúfságból merész imázs kerekedett.

– Semmi baj – mondtam a férfinak. – Ez a maga esküvője, Maddie. Mindennek tökéletesnek kell lennie.

– Igen – felelte a nő megkönnyebbülten, amiért megértettem.

– És ha valaki nem tökéletes, annak ott nincs helye – tettem hozzá.

Ettől lehervadt a mosolya.

– Az árai nagyon magasak – csattant fel Maddie vörösödő arccal. – Talán lejjebb vihetné őket. Akkor több ügyfele lenne.

Felsóhajtottam.

– Az áraim azért magasak, mert a munkáim nagyon-nagyon jók – feleltem, visszhangozva korábbi szavait. – A fényképem jól látható helyen van a honlapomon, éppen azért, mert nem akarom, hogy bárki vesztegesse az idejét vagy az én időmet. Ahogy az most történt. – Felálltam, és felvettem a mappámat. A kávém érintetlenül maradt az asztalon, de amúgy is csak azért rendeltem, hogy múlassam az időt, amíg vártam rájuk. Húsz percet késtek. – Remélem, ez lesz álmai esküvője, Maddie. Jason, örültem a találkozásnak.

– A nevem éppenséggel Jackson – morogta, de nem nézett rám.

Távozás közben még hallottam, hogy dühösen suttog valamit a lánynak. Éppen becsukódott mögöttem az ajtó, amikor Maddie elbőgte magát. Megálltam a járdán, lehunytam a szememet, és lassan kifújtam a levegőt, miközben próbáltam ellazítani az izmaimat, amelyek egyre jobban megfeszültek az elmúlt negyedórában.

A Maddie-hez hasonló menyasszonyoknál csak az volt rosszabb, ha olyanokkal találkoztam, akikről kiderült, hogy „rajongók”. Nem a fotóimé persze, hanem az életem drámai történetének rajongói, még tizenegy éves koromból.

Elővettem a telefonomat a táskámból. Liv nem hagyott üzenetet, de ez nem lepett meg. Nem szerette, ha felveszik. Elég időt töltöttünk kamerákkal az arcunkban olyan hírmorzsákban megörökítve, amelyek a mai napig keringenek az interneten „A LÁNYOK, AKIK MEGÁLLÍTOTTAK EGY SOROZATGYILKOST AZ OLYMPIC-ERDŐBEN”, vagy „ALAN MICHAEL STAHL, A QUINAULTI GYILKOS TÚLÉLŐI MEGSZÓLALNAK” vagy valami hasonló címmel.

Akkoriban Liven még „makacs babaháj” volt, ahogy az anyja nevezte, kerek arcát még jobban kidomborította kunkorodó haja és frufruja. Ahogy teltek az évek, megnyúlt, aztán fokozatosan egyre jobban lefogyott, amíg végül már meg lehetett számolni a csigolyáit a pólóján keresztül. Azt akarta, hogy ne maradjon belőle elég ahhoz, hogy felismerjék.

Nekem ez nem jött össze. A sebhely az arcomon, az idegsérülés, amitől a szám egyik sarka állandóan lefittyedt – nos, ezekkel nem tudtam volna elrejtőzni. A névváltoztatással megszabadultam egy csomó követőtől, aki meg akart találni, de a sebhelyeimet nem tudtam és nem is akartam elrejteni. A hajamat mindig rövidre vágtam, és mindig szemből fotóztam magam. A stílusomat rendíthetetlennek írtam le. A legutóbbi terapeutám szerint pajzsként használom az őszinteséget.

Mintha csak egy jelre várt volna, a telefonom berregni kezdett. Ezúttal fel is vettem, és felkészültem rá, hogy lenyugtassam Livet az aktuális válsághelyzetében.

– Szia, Liv. Mizújs? – kérdeztem derűsen, mert mindig úgy tettünk, mintha bármi másról is lehetne szó.

A vonal másik végén csend volt, én pedig vártam. Eleinte rövid szakaszokban fog jönni, aztán megindul az áradat, a végén pedig azt fogom neki mondani, hogy minden rendben lesz, rákérdezek, hogy szedi-e a gyógyszereit, és biztosítom róla, hogy nem gond, hogy felhívott. És ez igaz is. Jobban aggódtam amiatt, hogy egyszer nem fog hívni.

– Naomi Cunninghamet keresem – mondta egy férfi a vonal másik végén, én pedig meglepetten pislogtam.

– Én vagyok az. Bocsánat, azt hittem, valaki más hív. – Kifújtam a benn tartott levegőt, és hátrasöpörtem szememből a szélfútta hajtincseket. – Kivel beszélek?

– Gerald Watts vagyok, az Áldozatvédelmi Irodától. Alan Michael Stahl miatt telefonálok.

Éreztem, hogy kiürül az agyam. Miért hívnának most? Több mint húsz év telt el, de…

– Kiengedték? – kérdeztem. Emlékszem, hogy az ítéletben szerepelt a feltételes szabadlábra helyezés kitétel. Húsz év után lehetőség nyílik a feltételes szabadlábra helyezésére. A húsz év örökkévalóság egy gyermek számára. A pánik kezdett szétáradni a tagjaimban, mint valami fekete üszög. – Várjunk csak! Hívniuk kellett volna minket, nem? Ilyenkor tanúskodhatunk, vagy…

– Stahlt nem engedték ki, hölgyem – felelte Gerald Watts gyorsan és higgadtan. – Ennél sokkal jobb hírem van. Meghalt.

– Én… – Elakadt a szavam. Meghalt! Halott, és ennyi. Vége. – Hogyan…?

– Rák. Ennél többet nem árulhatok el. Az egészségügyi információk bizalmasak.

– A többiek tudják? Liv… vagyis Olivia Barnes és…

– Olivia Barnest és Cassidy Greent is értesítettük. Magát nehezebben sikerült elérnünk. Megváltoztatta a nevét.

Ez utóbbit magyarázatként, nem szemrehányóan mondta, mégis hebegni kezdtem.

– Attól még meg lehet találni, ez nem olyan, mintha elrejtőztem volna, csak megóv egy csomó felesleges hívástól és figyelemtől – szólaltam meg végül. Évekig küldözgettek vadidegenek csomagokat a házamhoz, vagy egyszerűen csak megjelentek és becsöngettek, mert találkozni akartak a lánnyal, aki csodával határos módon életben maradt, hogy aztán megbámulják az arcát.

– Nem kárhoztatom miatta – felelte a férfi. – Stahl halála be fog kerülni néhány híradóba és újságba. Talán érdemes lenne pár napra elutaznia, ha tud. Valahová, ahol nem zaklathatják. Aztán majd úgyis alábbhagy az érdeklődés.

– Rendben leszek. Mindig jön valami másik tragédia, ami eltereli az emberek figyelmét.

Watts egyetértően hümmögött.

– Ms. Cunningham, ha szüksége lenne tanácsadásra, a szakembereink a rendelkezésére állnak.

– Miért kellene beszélnem velük? – kérdeztem éles, gyötrelmes nevetés kíséretében. – Boldognak kéne lennem, nem igaz? – A támadóm halott. Eggyel kevesebb gonosz a világban.

– Az ilyesmi sok komplikált érzelmet és nehéz emléket a felszínre hozhat – mondta Gerald Watts finoman. Egészen nagyapás hangja volt.

– Rendben leszek – ismételtem meg kissé halvány és gépies hangon. – Köszönöm, hogy hívott.

– Vigyázzon magára! – Udvarias utasításnak hangzott.

Ezután elbúcsúztunk, én pedig csak álltam a járda szélén, a lábujjaim túllógtak a peremen, a súlypontom lassan előrebillent. Volt valami különleges ebben az érzésben. A támadás során a bal fülemben megsérült a hallójárat is, aminek következtében egy időben szédülésrohamokkal küszködtem. Még évekkel azután is, hogy ez elmúlt, ha így álltam, az esés határán, az érzés visszatért, de ura voltam a helyzetnek. Én dönthettem el, elesek-e.

Lehunytam a szemem, és leléptem a járdáról.

Mire Mitch hazaért, már a második pohár bornál tartottam. Drámai sóhajjal dobta le a táskáját, ami arra utalt, hogy újabb hosszas panaszkodásba kezd az irodai munka borzalmaival kapcsolatban.

– Nem tudod elképzelni, milyen szar napom volt – jelentette ki, lerúgta a cipőjét, és megindult a hűtő felé. – Bridget mindenért a nyakamba liheg, Darrel pedig megint beteg, vagyis nekem kell tartanom a frontot. Baszki, csak ez a szar komlós IPA van itthon! Ilyen erővel füvet is legelhetnék.

– Van egy barna Porter hátul – feleltem a bort kortyolgatva és a falat bámulva.

– Hála az égnek!

Követtem a fal mintázatát a tekintetemmel, Mitch pedig felbontotta a sörét, és leült mellém a díványra.

Kedveltem Mitchet. Volt valami oka, ami miatt kedveltem. Pár perc, és eszembe fog jutni.

Végighúztam az ujjamat a poharam peremén, miközben őt fürkésztem. Gondosan ápolt borostát növesztett, az illendőnél egy centivel hosszabb haja a szemébe hullott. Egy volt barátnőm galériájának megnyitóján találkoztunk, két nappal azután, hogy szakított velem, amiért „érzelmi fekete lyuk” voltam, aztán elvárta, hogy ennek ellenére támogassam a jelenlétemmel. Mitch ellopott egy egész tálcányi drága sajtot, aztán egy sarokba bújva falatoztunk, pezsgőt ittunk, és kifinomultságot mímelve elemezgettük az asztalokat és a lámpákat, mintha azok is a kiállítás részei lettek volna. Kicsit gonoszság volt, és egészen biztosan ostobaság, de jól szórakoztunk. Ez a pasas egy seggfej, gondoltam magamban.

Ezek után természetesen felmentem hozzá.

– És mi a helyzet az esküvőipari komplexumban? – kérdezte Mitch.

– Minden rendben – feleltem.– Nem, nem igaz. A menyasszony nem akart sebhelyes arcú fotóst – tettem hozzá kisvártatva.

– Hülye picsa – jegyezte meg Mitch tárgyilagosan. – Csak az idődet vesztegeted velük.

Nagyjából én is ugyanezt mondtam, de Mitchtől valahogy mégis máshogy hangzott. „A mai nap időpocsékolás volt”, tudtam én is, de az egész olyan távolinak tűnt most.

– Te túl jó vagy ehhez – mondta Mitch, és fejét a kanapé támlájára hajtva kezét a térdemre tette. – Mármint, Jézusom, te tehetséges vagy, erre elbaszod az idődet mondjuk a 47-es számú esküvői fotóra!

– Szeretem, amit csinálok – feleltem kimérten.

– Nem méltó hozzád.

– Oké. – Nem érdekelt ez a vita. Már sokadjára.

– Az a sok nő, aki annyira akarja azt a tökéletes napot. Én el sem tudom képzelni, hogy megházasodjak. Próbálom elképzelni, ahogy állunk az oltárnál öltönyben és fodros fehér ruhában, és az egész egy totális paródiának tűnik. Nem látom értelmét. És te?

– Én sem látom értelmét, hogy hozzád menjek – feleltem, de ő már tovább is lépett. Visszatértünk a munkáról panaszkodáshoz. Valami beragadt fénymásolóról kezdett beszélni.

– Jézusom, ez a munka ki fog készíteni! – nyögte Mitch, mikor végre leakadt a témáról.

A poharam üres volt. Kinyúltam a dohányzóasztalon álló üvegért, és rájöttem, hogy az is üres.

– Ezt mind egyedül ittad meg? – kérdezte Mitch derűsen, némi burkolt nehezteléssel a hangjában.

– Ma felhívott egy régi barátom.

– Rossz híreket kaptál? – kérdezte. A tartása megváltozott, közelebb hajolt hozzám: két rész vigasztalás, egy rész kíváncsiság. Ez a gond az írókkal. Nem tudják megállni, hogy ne kapargassák fel a körmükkel a hegeket, és ne tapogassák ki alattuk a sebeket.

A forradásaim már vagy féltucatnyi karakterének a bőrén megjelentek. Néha metaforákká szublimálta őket – az egyik lánynak gyenge szívet írt, és egy törött tükröt, amiben nézegette magát –, de a történeteit olvasva mindig is éreztem, ahogy az ujjai kitapogatják a becsomósodott szövetet a gyomromon, a mellkasomon, a karjaimon, az arcomon. Eleinte még kérte ezekhez a beleegyezésemet, de egy idő után mintha legalább annyira a sajátjának érezte volna a történetet, mint én.

Legalábbis azokat a részeit, amelyeket elmeséltem neki.

– Liv volt az – mondtam.

– Megint kezd becsavarodni? – kérdezte mindentudón.

Dühbe gurultam. Utáltam, amikor Mitch úgy beszélt róla, mintha ismerné, holott még csak nem is találkoztak.

– Nem beszéltem vele – feleltem. Kellene még egy kis bor. A palack nem volt tele, amikor inni kezdtem, és amit megittam, nem ütött eléggé, hogy letompítson.

Mitch a kezem után nyúlt. Felálltam, és a konyhába mentem. Elővettem egy üveg bort, aztán kotorászni kezdtem a dugóhúzó után. Alan Stahl halott. Sosem fog kiszabadulni. Sosem fog utánam jönni.

Pedig megígérte. Miután elítélték, egy cellatársának azt mondta, ha kiszabadul, elvágja a torkomat. Valahol a lelkem mélyén szinte vártam, mikor bukkan fel az ajtóm előtt, hogy befejezze, amit húsz évvel ezelőtt elkezdett.

Fogtam egy kést, a fóliaborításnak nyomtam, és csavartam rajta egyet. A penge megcsúszott, és a hegye a hüvelykujjamban landolt. Magamban szitkozódva fogtam a dugóhúzót, átdöftem a fólián, hogy azon keresztül húzzam ki a parafát. Bor csobbant a poharamban, és a falát nyaldosta. A palack nekikoccant a pohárnak, és az majdnem felborult, de Mitch elkapta, aztán megfogta a kezemet, és maga felé fordította.

– Naomi, te vérzel!

A kezemre meredtem. A vágás mélyebb volt, mint gondoltam, és minden – a palack, a pohár, a dugóhúzó, a pult – csupa vér lett. Kirántottam a kezemet Mitch tenyeréből, és a számba vettem a hüvelykujjamat. Ahogy a fémes íz végigáradt a nyelvemen, azonnal az erdőben éreztem magam, ahol az iszapos illat a véremével keveredett, a lombok közt madarak rebbentek és csicseregtek, mit sem törődve az odalent haldokló lánnyal.

Amikor ez eszembe jutott, mindig fentről láttam magam, amint a kidőlt fatörzshöz kúszom, és felkapaszkodom rá. Nem emlékszem a fájdalomra. Az agy nem úgy van összerakva, hogy ekkora trauma emlékét megőrizze.

– Nézz rám, Naomi! Gyerünk! Az arcomat nézd! – mondta Mitch, és gyengéden megérintette az államat, mintha attól félne, hogy fájdalmat okoz.

Nehezemre esett a szemébe nézni.

– Na, végre itt vagy! Mi történt? Ha nem beszéltél Livvel…

– Tudom, miért hívott – szólaltam meg. Nyeltem egyet. A hír csak az enyém volt, amíg hangosan ki nem mondtam. Attól kezdve Mitchhez is tartozott, és azokhoz, akiknek továbbadja, és akiknek ők elmondják. De persze a történetnek már számtalan másik tulajdonosa is akadt: Cassidy és Liv, Cody Benham és azok az újságírók, akik először hallották meg a hírt, és biztosan születik pár kurta cikk „BÖRTÖNBEN HALT MEG A QUINAULTI GYILKOS” címmel.

– Naomi! Megint kezdesz elkalandozni – figyelmeztetett Mitch.

Ezért kedveltem. Most már emlékszem.

– Alan Stahl meghalt – böktem ki végül. – Rákban. A börtönben halt meg. Nincs többé.

Ha a megfelelő szavakat használva mondom ki, akkor talán értelmet nyer az egész. Minden a helyére kerül, és tudnám, hogyan kellene éreznem magam.

– Istenem! Ez nagyszerű hír! – Mitch vigyorogva megragadta a vállamat. – Naomi, ez jó hír! Vagyis jobban szeretném, ha még húsz évig mindennap kínoznák, de hogy meghalt, ez a második legjobb megoldás. Ünnepelned kéne.

– Tudom. Csak bonyolult – magyaráztam, és elléptem mellette. Fogtam egy konyharuhát, és a hüvelykujjamra szorítottam. Már nem vérzett annyira. Hamarosan el fog állni.

– Biztosan sok traumát idéz fel – bólogatott bölcsen.

Az ilyenek miatt nem kedveltem.

– Lehetne, hogy ne beszélj úgy, mintha jobban tudnád, min megyek keresztül, mint én? – Az előszobai szekrényhez mentem, és fél kézzel sebtapaszt kezdtem keresgélni.

– Sosem dolgoztad fel igazán a történteket. A munkádba menekülsz előlük. Ahelyett, hogy szembenéznél velük. Itt a tökéletes alkalom. Használd fel katalizátorként, hogy beleásd magad! Csinálhatsz egy sor önarcképet, vagy…

– Az ég szerelmére, Mitch, engedd már el! – csattantam fel. Találtam egy csomag tapaszt, és a hónom alá szorítottam, amíg kikotortam egyet.

Mitch közelebb lépett, hogy segítsen, de elfordultam tőle.

– Nem akarok művészetet csinálni a traumámból. Azt sem akarom, hogy te tedd azzá.

– Inkább legyártasz egyforma képeket egyformán mosolygó emberekről, és sosem alkotsz semmi fontosat vagy jelentőségteljeset?

– Igen – csaptam be a szekrényajtót. – Ha ez a két választásom van, akkor maradok a mosolygó embereknél, akik nem is egyformák, és a fotók sem azok. Boldogok, ezért azt hiszed, nem méltók hozzám. De tudod, mit? Sokkal többet jelent rengeteg embernek, mint egy sztori valami szennylapban, ami nem fizet rendesen, és tiszteletpéldányt sem küldenek belőle! – Ez keményebben hangzott, mint szerettem volna, de nem hátráltam meg. Nem tehettem. Vakon szaladtam az erdőben, és a vadász a nyomomban járt. Csak előremehettem.

– Nem tudtam, hogy ilyen keveset gondolsz a munkámról – jegyezte meg Mitch mereven.

– Én viszont pontosan tudtam, hogy milyen kevésre tartod az enyémet – vágtam vissza. Aztán a homlokomhoz nyomtam a tenyeremet. – Bocsánat. Tehetnénk úgy, mintha semmit sem mondtam volna?

– Nagyon nagy stressz alatt vagy.

Magyarán: majd később talál alkalmat, hogy felhozza, amikor ő lehet az egyértelmű áldozat. De hagytam, hogy átöleljen, és a mellkasához húzza a fejemet. Sután behajtottam a karomat, a hüvelykujjam lüktetett, Mitch pedig halkan duruzsolt, és a hajamat simogatta.

– Gyere, igyunk valamit! Az minden problémánkat megoldja.

Ezen elnevettem magam egy kicsit. Iszunk egyet, nem veszekszünk, Stahl továbbra is halott lesz, a múlt a múltban marad, és senki sem fogja megtudni az igazat.

Aztán meghallottam a halk berregést. A telefonom jelzett a táskában. Eloldalaztam Mitch mellett a keskeny folyosón, és az utolsó csengésre odaértem. Ezúttal tényleg Liv volt az.

– Szia – mondtam, amint felvettem, Mitchcsel a hátam mögött.

– Naomi! Egész nap hívtalak! – szólalt meg Olivia ingerülten. Tökéletesen magam elé tudtam képzelni, amint a díványa sarkába fészkelte magát, és ujja körül csavargatta hosszú, fekete haját. – Hallottad?

– Stahlt? Igen. Hallottam.

– El sem hiszem, hogy meghalt. – Nagyon távolinak tűnt.

– Tudom. Liv, várj egy kicsit…

Mitch túlságosan is lazán állt a szoba közepén. Feltartottam egy ujjamat, hogy jelezzem, csak egy perc, aztán visszaléptem az előtérbe, majd a hálószobába, és becsuktam magam mögött az ajtót.

– Jól vagy? – kérdeztem halkan. Ha én ki voltam készülve, el sem tudtam képzelni, Liv hogy bírhatja. – Beszéltél már Cassidyvel?

– Egy kicsit. Vagyis írt egy SMS-t. Szóval még nem… Előbb veled akartam beszélni – mondta Liv kimérten.

– Stahlról?

– Nem, nem egészen. – Hallottam, ahogy mély levegőt vesz. – Csináltam valamit.

– Liv, kezdesz kiakasztani. Hogy érted, hogy csináltál valamit? Mit csináltál?

A szavai mélyre döftek belém, élesen és könyörtelenül.

– Megtaláltam Perszephonét.

Évek óta nem nyitottam ki a dobozt. A számos költözést, több barátot és barátnőt, valamint három terapeutát túlélt ládika mindig egy szekrény hátuljában lapult, és gyűjtötte a foltokat, a gyűrődéseket.

A teteje sarka már felrepedt, az ujjaim pedig nyomot hagytak a rárakódott porban, amikor kinyitottam. Tartalmának nagy részét egy kézzel varrt patchwork remekmű töltötte ki, amelyet az iskolából küldtek nekem a kórházba – négyszögletes anyagdarabokból varrták össze, amelyeket az osztálytársaim és tanáraim készítettek, és jókívánságokat írtak rá. Halvány fertőtlenítőszagot árasztott, és az egyik sarkán alvadt vérfolt barnállott.

Sajnálom, hogy meggyilkoltak – írta Kayla Wilkerson. A majdnem szót egy beszúrással írta fölé.

Voltak még benne üdvözlőlapok is. Néhány az osztálytársaktól, mások helybéliektől, de a legtöbb vadidegenektől. Eredetileg sokkal több dobozt töltöttek meg, de miután évekig őrizgettem őket bűntudatból, felmarkoltam egy adagot belőlük, a többit pedig visszafojtott lélegzettel szemeteszsákokba tömködtem.

A lapok alatt egy gyűrűs mappa hevert. Átlapozgattam, de nem igazán olvastam el a cikkeket. Már kívülről fújtam mindet. Akadt köztük pár fénykép rólam a kórházból – néhány csak elkapott pillanatkép, mások profi fotók, de egyiken sem ismertem fel magam, bár tudtam, hogy én vagyok rajtuk.

Az utolsó oldalak egyikére egy képet ragasztottam hármunkról. Valószínűleg a tárgyalás egyik napjáról készülhetett, mert a barátnőim ki voltak öltözve: Cassidy fényesre suvickolt lakkcipőben, Liv pedig csipkegalléros ruhában, amiben templomba is szokott járni. Én egy kifakult Tapsi Hapsi-s pólót és térdben szakadt farmernadrágot viseltem. Ez alapján korai felvétel lehetett. Nem sokkal később valaki félrehívta az apámat, és azt mondta neki, hogy a befolyó pénz egy részéből – adományokból, az egy-két interjúmért kapott tiszteletdíjból, meg amit apa kapott a számtalan másikért – jobb, ha vesz nekem pár rendes ruhát. Cassidy apja, Nagy Jim gondoskodott róla, hogy a pénzt egy alapba gyűjtsék, és a gyógyulásomra fordítsák, ne pedig apa piálási és kacatgyűjtési hobbijára.

A képen mindannyian mosolyogtunk. Valaki biztosan megkért minket rá, mert el sem tudnám képzelni, hogy magunktól csináltuk volna. Cassidy a polgármester lányának gyakorlott mosolyát villantotta fel, mint aki megszokta, hogy fotózzák. Liv szája sarka éppen csak felfelé görbült, kezeit összekulcsolta, lábait keresztbe téve állt. Akkoriban mindig olyan halvány, merengő tekintete volt a fotókon. A támadás utáni hetekben élte át az első összeomlását, de akkor még nem diagnosztizálták rendesen, és a gyógyszereit sem állították be.

Az én mosolyom természetesen szánalmasan nézett ki. Az arcomat még félig kötés borította, feltehetően nem az eredeti seb, hanem az egyik helyreállító műtét miatt, amely nem lett éppen a legsikeresebb. Az arcom egyik felének lefelé biggyedése csak még több szimpátiát keltett másokban, akárcsak a kerekesszék, amelyet csak jó pár hónap múltán tudtam elhagyni, leginkább a fájdalom és a kimerültség miatt.

Néha, ha nem tudtam aludni, még mindig megszámoltam őket. Tizenhét heg. Tizenhétszer mártotta belém a kést, és rántotta ki újra. Még mindig nem értettem, hogyan éltem túl. Még évekig hallgathattam, hogy áldott voltam, bátor, elszánt és harcias, de én egyáltalán nem éreztem ilyesmit. A túlélés sosem merült fel bennem lehetőségként. Azért kúsztam a földön, mert a vérveszteségtől kábult agyam megpróbált eltávolodni a fájdalomtól, mintha hátra lehetett volna hagyni, ha elég messzire jutok.

Az egyik szúrás a szívemet is elérte, és kis híján átszakította a pitvarfalat. Ha egy milliméterrel mélyebbre vagy jobbra hatol, megmenekültem volna a fájdalomtól – mindörökre.

Kinyílt az ajtó. Mitch oldalazott be bűnbánóan.

– Sajnálom – mondta, és leült mellém törökülésben a szőnyegre. – Igazad van. Egy seggfej vagyok. És teljesen haszontalan. Meg tudsz bocsátani?

– Oké – feleltem, és futó mosolyt villantottam rá. Ha túlságosan bágyadtan válaszoltam volna, tovább folytatta volna a bocsánatkérő meghunyászkodást, amíg célt nem ér. – Nem vagy haszontalan, és nem vagy seggfej.

– De igen. Szörnyű társ vagyok. – A vállamnak támasztotta a fejét. Éreztem, ahogy megereszkedik a tartásom. Most nem volt energiám vigasztalni, de tudtam, ha nem teszem meg, egész éjszaka fent marad, és magát okolja a feltételezett hibáiért.

– Semmi baj – csitítgattam. – Nagyon feszült vagy, nem kellett volna rád förmednem.

– Sajnálom – ismételte. Ujjaival végigsimított a karomon, a tenyeremet cirógatta, én pedig lehunytam a szemem.

Mi volt a baj velem? Mitch szeretett engem, a legjobbat akarta nekem. Miért nem tudtam úgy szeretni, mint régen?

– Ki az a Perszephoné? – kérdezte.

Összerezzentem, és rájöttem, hogy Mitch a kezemet nézi, és a karkötőt, amit az ujjaim köré csavartam. A doboz alján hevert, és észre sem vettem, mikor vettem fel. Egyszerű darab volt: egy elszíneződött műanyag zsinór hurokba kötve, rajta műanyag betűfüzér, ami már kifakult és kicsorbult, a betűk is alig voltak olvashatók. De azért el lehetett olvasni.

– Senki – feleltem, és visszadobtam a karkötőt a dobozba. Még mindig zavart, hogy anélkül vettem fel, hogy észrevettem volna. Nem mondhatok többet telefonon – mondta Liv.

– Akkor miért van nálad a karkötője? – kérdezte halvány derültséggel a hangjában. – Kitalálom: általános iskolai szerelem. Vagy a legjobb barátnőd. Netán a bébiszittered.

– Azt sem tudom, miért van a dobozban – dünnyögtem. Már rég meg kellett volna szabadulnom tőle. Visszapakoltam a mappát, az üdvözlőlapokat és a patchworköt. Ennek a ládikának a tartalma volt az utolsó pár személyes tárgyam, amit magammal hoztam, amikor elhagytam Chestert. – Talán ki kéne dobnom, és továbblépnem.

– Tudod, azt hiszem, nem mondtam még neked, hogy milyen kurvára fantasztikus lány vagy – jelentette ki Mitch. – Tizenegy évesen börtönbe juttattál egy sorozatgyilkost. A vallomásod nélkül semmijük sem volt Stahl ellen. Nagyon tökös kiscsaj voltál, és azt hiszem, egyáltalán nem rossz, hogy megőrzöl pár dolgot, ami erre emlékeztet.

Megráztam a fejem. Nem voltam bátor, csak szófogadó… És rettegtem. Nem Stahltól, hanem a kudarctól. A rendőrség, az ügyvédek és mindenki más is azt ismételgette, hogy meg kell tennem, csak rajtam múlik.

Mindannyian felismertük és beazonosítottuk Stahlt, de Liv és Cass esetében kérdések merültek fel a szemtanúk hitelességével kapcsolatban. A lányok rögtön adtak róla egy általános leírást, de mindketten látták a férfit a híradóban még a hivatalos szembesítés előtt. Én eszméletlen voltam a letartóztatáskor, amit a tévé élőben közvetített, szóval nem befolyásolhattak a képek. Tehát habár mindhárman tanúskodtunk, az én szavam számított a legtöbbet. Meg kellett tennem, máskülönben egyetlen másik áldozatának sem szolgáltathatnak igazságot, Stahl pedig egy nagyon gonosz ember, akit nem akartam futni hagyni.

– Hazautazom egy időre – közöltem. Egészen addig nem voltam biztos benne, amíg ki nem mondtam.

– Haza? Chesterbe? Miért?

– Meglátogatni az apámat. Találkozni Livvel és Cassidyvel.

– Ennek van értelme – bólogatott Mitch. – Menj vissza a gyökerekhez! Körbeér a dolog. Lezárhatod végre.

Mit jelent egyáltalán, hogy megtaláltad?

Elmondom, de csak személyesen.

Nem megyek vissza.

Tartozunk neki ennyivel.

– Lezárni. Ja. Valami olyasmi.

Az óvoda első napján találkoztunk. Ez persze elkerülhetetlen volt: a chesteri alsó tagozatos iskola évfolyamonként csak egy osztályt indított. Amikor leültem az első sorba Olivia Barnes és Cassidy Green közé, rögtön tudtam, hogy én vagyok a vizesárok két ellenséges hadsereg között.

Cassidy apja, Nagy Jim, a városka polgármestere egyúttal Chester utolsó fűrészmalmának tulajdonosa is volt. Ami azt illeti, az egész ország egyik utolsó malmáé. A városban még most is sokfelé „EZT AZ OTTHONT A FŰRÉSZMALOMBÓL FINANSZÍROZTÁK” típusú táblák díszelegtek, de ez egyre kevésbé tükrözte az igazságot. A felelősséget – jogosan vagy jogtalanul – Marcus Barnesra és feleségére, Kimikóra hárították.

Kimiko biológus volt, Marcus környezetvédelmi ügyvéd, és ők ketten együtt képviseltek mindent, amit Chester gyűlölt. Miután a városba költöztek, egyik reggel arra ébredtek, hogy egy törött nyakú foltos baglyot dobott valaki a lábtörlőjükre. Egyszer kiszúrták a kocsijuk összes kerekét, miközben a városban vacsoráztak, és Kimikónak számtalan rasszista és obszcén telefonhívással kellett megküzdenie.

Igazság szerint mire Barnesék odaköltöztek, a fakitermelés aranykora már leáldozóban volt egész északnyugaton. Az Olympic Nemzeti Park a baglyoké lett, akár tetszett a környékbelieknek, akár nem, és nem Marcuson és Kimikón múlott a dolog. De a veszteségeket és egy haldokló város félelmeit nem befolyásolta a logika, így a lányuk, Liv máris számkivetettként kezdte az első napját.

Senki sem utált úgy engem és a családomat, ahogyan az övét, de én is majdnem olyan kívülállónak minősültem, mint Olivia. Én voltam az a lány, akinek elváltak a szülei, akinek lyukas a nadrágja. Anyám egy szajha, aki lelépett, apám pedig lusta és alkoholista, aki alig tudta megtartani a részidős állását a bárban, és tőlem sem várt senki semmi jobbat.

Az összes környékbeli gyerek közül Livnek és nekem volt a legkisebb esélye a polgármester lányával barátkozni, de Cassidy Green valamiért csak egy pillantást vetett ránk, és szülei legnagyobb bánatára úgy döntött, hogy a legjobb barátok leszünk. Az első szünet alkalmával kijelentette, hogy együtt fogunk játszani vele, mi pedig túlságosan is megdöbbentünk, hogy tiltakozzunk. A felnőttek megpróbáltak közbeavatkozni, nem akartak átfuvarozni minket egymáshoz, és kioktatták Cassidyt, hogy milyen felelősséggel jár a polgármester lányának lenni, megválogatni a társaságát, de már elkéstek – Cassidy a magáénak tekintett bennünket.

Kitartottunk a barátságunk mellett. Ha megtiltották, hogy együtt játsszunk, foggal-körömmel küzdöttünk ellene, kiszökdöstünk az erdőbe, amíg végül a szüleink beadták a derekukat. Feladták, hogy távol tartsanak minket egymástól. Cassidy Green már csak ilyen volt. Ha valamit a fejébe vett, abból nem engedett. Ha rákattant valamire, senki sem beszélhette le róla.

Lehet, hogy én fedeztem fel Perszephonét, de Cassidy tette közös ügyünkké.

Megbeszéltem Livvel és Cass-szel, hogy reggel tízkor találkozunk, vagyis azelőtt kellett kiosonnom a lakásból, hogy Mitch felébredt volna, ami pont jól jött, mert este kicsit elfajultak a dolgok. Azzal kezdődött, hogy azt javasolta, elkísér, és „dokumentálja” a visszatérésemet Chesterbe, ami aztán hamar abba a veszekedésbe torkollott, amit addig kerülni akartam. Mondtam pár kegyetlen dolgot – néhányat komolyan gondoltam, néhánnyal csak bántani akartam. Ő meg cserébe gondosan végigvette minden vétkemet.

Én pedig elmentem. Nem hangzott el ugyan, hogy elhagyom, de tudtam, hogy nem megyek vissza. Felszabadultan érkeztem meg a városba. Nem voltam biztos benne, hogy ez jó dolog – Mitch és én valójában nem illettünk egymáshoz, viszont sosem bírtam az egyedüllétet.

A távozásom óta eltelt évek során Chester megváltozott, de ha csak áthajtottál a városon, ez nem volt egyértelmű, legalábbis amíg nem néztél körül figyelmesebben. Az üzletek ugyanazoknak tűntek, kivéve, hogy a zöldséges kirakatában régiségek is feltűntek, remélve, hogy ebből származik némi extra jövedelem egy adott hónapban, a kávézó pedig egy közelben forgatott, rövid ideig népszerű, de mára elfeledett film külsőségeit vette át. A vegyesbolt esőkabátokat is reklámozott azoknak a kirándulóknak és táborozóknak, akik nem vették elég komolyan a környék időjárását csomagoláskor, és a főutcán parkoló autók legtöbbjének szélvédője mögött a nemzeti park belépőkártyája díszelgett.

Gyerekkorunkban Cass kinevetett bennünket, ha azt mondtuk, hogy felnőttként is Chesterben fog élni. Mint kiderült, végül rajta csattant az ostor, de amennyire meg tudtam állapítani, boldog volt. Lisztfoltos kötényben nyitott ajtót, az egyik füléből fülhallgató lógott. Amint meglátott, elmosolyodott, és mielőtt még befeszülhettem volna, máris jó szorosan átölelt.

– Naomi! Korán jöttél – jelentette ki hátralépve, én pedig végre levegőt vehettem. – Nagyszerűen nézel ki.

Úgy néztem ki, mint akit egy macska öklendezett fel. Cassie ezzel ellentétben mintha a Kert és Otthon magazin címlapjáról lépett volna elő – platinaszőke haját hátrafogta, és tökéletes sminket viselt. A köténnyel egy szaténszerű, mályvaszín blúzt és szabadidőnadrágot védett. Azon tűnődtem, vajon üzleti megbeszélésre készül, vagy mindig így néz ki?

– Simább volt az út, mint sejtettem. Remélem, nem zavarlak.

Cass legyintett.

– Ne aggódj! Gyere beljebb, mindjárt kész a süti. Ja, és vedd le a cipődet az ajtóban!

Szót fogadtam, és letettem a takaros sorba rendezett magas sarkúk, sportcipők és aranyos kis gyerekcipők mellé. Hány éves most Amanda? Nyolc? Kilenc? Cass végzős egyetemistaként esett teherbe – mindketten ugyanazt az öngyógyító stratégiát választottuk, de én jobban figyeltem a fogamzásgátlásra.

A végzős év… A francba, akkor Amanda már majdnem tizenkét éves! Hová tűntek az évek?

A ház makulátlan volt. Friss virágok díszítették a kandallót. A fényképek bekeretezve, gondosan elrendezve lógtak a falon. Akadt köztük egy-egy profi fotó is anyáról és lányáról, minden évből. Amanda az anyja kiköpött másává cseperedett; a genetika bosszúja az apán, aki még karácsonyi üdvözlőlapokat sem küldött soha.

Mire beértem a konyhába, Cass kivette a tepsit a sütőből, és kitette hűlni az asztalra.

– Iskolai sütibörze – magyarázta. Az egyik szék felé intett a konyhapultnál. Úgy nézett ki, mint egy dizájnos tüske, és nagyjából olyan kényelmesnek is bizonyult.

– Kitalálom: a szülői közösségnek is az elnöke vagy. – Nem tudtam, elismerésnek vagy cukkolásnak szántam-e. Talán mindkettőnek.

Cassie elfintorodott.

– Istenem, dehogy! Nincs rá időm. A szálló minden időmet elviszi. Végéhez közeledik az esküvői szezon, vagyis fejetlen csirkeként rohangálok. A most hétvégi örömapa naponta háromszor hívogat. Totál kontrollmániás.

– Nocsak, rokonlélek? – kérdeztem élcelődve. Nekem is volt jó néhány ilyen ügyfelem, köztük Cass is, aki egy időben győzködött, hogy legyek a szálló kizárólagos esküvői fotósa. Remek bevételi forrás lett volna, de nem bírtam volna idegekkel a gyakori látogatásokat Chesterbe.

A fintor visszatért.

– Jaj, csitt már!

– Bocsánat, csak nem azt mondtad, „csitt”? – kérdeztem hitetlenkedő nevetéssel.

Cass felhorkant.

– Talán túl régóta vagyok már a vendéglátásban.

– Mikor mondtad utoljára, hogy szexelés? – kérdeztem. – Ha már itt tartunk, tulajdonképpen mikor csináltad utoljára…

– Kurva régen – jött a felelet, és a régi Cass vigyorgott rám. Nekilátott rendet rakni a sütögetés után, gondosan elpakolta a lisztet és a cukrot, és makulátlanra törölte a gránit konyhapultot. Egy vergődő, szerkezetileg bizonytalan állapotú romból virágzó luxusmenedéket varázsolt. A maga módján Cass mindig is ilyen volt: teljesen annak szentelte magát, ami a figyelme középpontjába került, még ha ehhez saját magát is meg kellett változtatnia.

Egyszer régen én voltam az egyik projektje. Az lett az életcélja, hogy élve és viszonylag épségben érjem meg az érettségit, és nélküle nem is sikerült volna. Valahol irigykedtem erre az életre, amire most a figyelmét fordította.

– Szóval, tudod, miről van szó? – kérdezte.

– Liv nem említette?

– Csak annyit mondott, hogy fontos.

Elbizonytalanodtam. Furcsa, hogy Liv nekem elmondta, de Cassnek nem… Persze nem jöttem volna vissza Chesterbe, ha ez nem így történik.

– Talán meg kéne várnunk, amíg Liv is ideér.

– Naomi! – nézett rám szúrós tekintettel Cass. – Tudnom kell, mibe keveredem bele. Ha ez megint Liv valami téveszméje…

– Nem az – feleltem határozottan, bár nem éreztem túl magabiztosnak magam. Livet többnyire stabilan tartották a gyógyszerei, de erre sosem volt teljes garancia.

– Biztos vagy benne?

Vállat vontam.

– Tudod, milyen.

Felsóhajtott, és lesöpört pár morzsát a pultról a tenyerébe.

– Jobban, mint bárki. Szóval rajta, nem érdemlem meg, hogy felkészületlenül érjen, akármit is akar a nyakunkba zúdítani.

Végighúztam az ujjamat a bal csuklóm belsején lévő sebhelyen. Ezt nem Stahltól kaptam, hanem Perszephonétól.

– Liv azt mondta, megtalálta – szólaltam meg halkan.

– Kicsodát? – kérdezte Cassidy. Nem válaszoltam. Felszisszent. Nem kellett kimondanom a nevet. – Mi a fenét jelent egyáltalán, hogy megtalálta?

Vállat vontam.

– Tudod, mennyire nem szeret részleteket mondani telefonon.

– Mert a titkosszolgálatot annyira érdeklik Olivia Barnes magánbeszélgetései – jegyezte meg maró gúnnyal a hangjában, aztán megrázta a fejét, mintha meg is bánta volna. Nem hibáztattam a frusztrációja miatt. Néha én is mondtam ennél rosszabbakat is. – Azt hittem, Stahlról van szó, hogy megünnepeljük az alkalmat. Ha tudtam volna…

– Hallgassuk meg!

– Ez nem a legjobb alkalom – felelte. – Pont most? Amikor mindenki Stahlról beszél? Az a podcastos pasas is a városban van…

– Milyen podcastos pasas? – kérdeztem értetlenkedve.

Ezen meglepődött.

– Téged nem keresett? Azt hittem, a listája tetején vagy. Bűnügyi-ismeretterjesztő műsora van. Stahlról akar csinálni valamit. Egy epizódot, vagy valami ilyesmi. Nem igazán figyeltem oda, mert nem akartam foglalkozni vele. Mindenkivel interjúkat készít.

– Írtál róla egy egész könyvet, de nem adsz interjút? – kérdeztem fanyarul.

Amikor már úgy tűnt, hogy halványul az érdeklődés, megjelent A Könyv. Állítólag első személyű beszámoló, az ügy középpontjában álló három lánnyal folytatott alapos interjúkból összerakva. A szerző hármunk közül csak Cass-szel beszélt, de ez az információ nem szerepelt a fülszövegben.

– Tudod, hogy a szüleim ötlete volt, nem az enyém – mondta Cass. – Nekem sem volt kellemes újra átélnem az egészet. – Felcsippentett egy odaszáradt maszatot a pultról, és kerülte a tekintetemet.

Lenéztem a kezemre. Néha örültem, hogy engem támadtak meg. Az emberek megértették a traumámat, amely látható nyomokat hagyott a bőrömön. De Liv és Cass kénytelen volt végignézni az egészet, és némán figyelni a rejtekükből. Ez bizonyos értelemben rosszabb lehetett.

Megszólalt az ajtócsengő.

Cass összerezzent.

– Kinyitom – ajánlottam fel, és már fel is pattantam a bárszékről. Visszamentem a folyosón a bejárathoz, ahol a falon függő képeket nézve úgy éreztem, mintha az idő visszafelé haladt volna. Amanda egyre fiatalodott, majd eltűnt. Megláttam Liv homályos körvonalát az ajtó tejüvegén keresztül. Az utcát nézte, nyugtalanul topogott egyik lábáról a másikra.

Kinyitottam az ajtót, Liv pedig úgy perdült sarkon, mintha meglepődött volna, hogy valaki otthon van. Sötétbarna szeme tágra nyílt, a tekintete riadt volt. Apja erős állkapcsát és anyja fekete haját örökölte, ami természetesen borzasan égnek állt. Elmosolyodott.

– Eljöttél!

– Mondtam, hogy jövök – emlékeztettem kedvesen. Tétováztam, nem tudtam, hogy örülne-e az érintésemnek.

Liv közelebb lépett, én pedig gyengéden átkaroltam, és azon kaptam magam, hogy felmérem őt – sovány, de nem vézna, és nyugtalan, de a tekintete határozott és tiszta volt. A körmei ápoltak voltak, és nem rágcsálta az ajkát, ami ritkaságszámba ment nála. Kissé megenyhült a feszültség a vállaimban.

– Jól nézel ki – mondtam, és komolyan is gondoltam.

Liv elfintorodott.

– Úgy érted, nem nézek ki dilisnek.

– Nem, úgy értem, úgy nézel ki, mint aki törődik magával. És ez nem mindig volt így, szóval ne bosszankodj, ha észreveszem!

– Mert te mindig olyan jól vigyáztál magadra? – vágott vissza kétkedő tekintettel.

– Jaj, fogd be! – sóhajtottam, mire felnevetett, és fejét kissé hátrabillentette, megvillantva hattyúnyakát. Ilyenkor gyönyörű volt a mi Oliviánk.

– Liv! Tisztára, mintha ezer éve nem találkoztunk volna – jelentette ki Cass, amikor visszaértünk a konyhába, és láttam, hogy ő is ugyanúgy végigméri, mint én. Lendületesen átölelte, és elhúzta mellőlem. – Hogy lehetséges ez, amikor szinte szomszédok vagyunk? Hozhatok nektek valamit? Vizet? Ettetek már?

A hangja túl derűsen csengett, a mosolya túl szélesre húzódott. Szavai mögött jókora aggodalom lapult. Az én idegeim is feszültek voltak, bármikor elpattanhattak, de tudtuk, hogy nem szabad erőltetni Oliviát. Attól csak bezárkózna.

– Semmit, köszi – mondta Liv. Az ajkát harapdálta, és a farmerja szegélyével babrált.

– Miért nem ülünk le egy kicsit, hogy elmondd, miről van szó? – javasoltam finoman.

Olivia az egyik bárszékre huppant, én pedig mellé telepedtem. Cass a konyhapult másik oldalán állt, lazán karba font kezekkel. Éreztem, hogy visszafogja magát, nehogy tyúkanyó módba váltson – mindig is úgy gondolta, a védelme alatt állunk, és ő volt az első, aki lépett, ha meg kellett menteni minket. Eléggé lefoglaltuk az évek során.

Liv mély levegőt vett, és a kézfejeit dörzsölgette, miközben energikusan belevágott a mondandójába.

– Tudom, hogy mind megpróbáltuk magunk mögött hagyni, ami azon a nyáron történt – magyarázta. – Vannak dolgok, amikről nem beszéltünk, és értem, hogy miért nem lehetett. De ez most megváltozott, nem? Stahl halott. Nem fog… nem tud… kijutni. – Elhallgatott, és felnézett ránk.

A kezére tettem a kezem, és szótlanul buzdítottam, hogy folytassa.

Idegesen a füle mögé tűrte a haját, és feltolta a szemüvegét, amitől rögtön úgy festett, mintha újra tizenegy éves lenne.

– Három évvel ezelőtt kezdtem el keresni – folytatta Olivia sietve. – Először nem találtam semmit, de pár hónapja szerencsém lett. Megtaláltam. Megtaláltam Perszephonét! – Diadalmas tekintettel nézett ránk.

– Mit kellett rajta megtalálni? – kérdezte Cass nyersen. – Ott van, ahol hagytuk.

– Nem így értem – rázta a fejét Olivia. – Én… én…

– Megtudtad, kicsoda – vágtam a szavába.

Liv hálásan bólintott, és elmosolyodott.

Cass a gránit konyhapult egy pontját dörzsölgette az ujjával. Olyan görcsösen szorította össze az állkapcsát, hogy a nyakán kidagadtak az erek.

– Nem kéne erről beszélnünk.

Olivia mosolya lehervadt.

– Családja van. Többen is keresték. Megérdemlik, hogy megtudják, mi történt…

– Elég! – csattant fel Cass, és hirtelen felnézett. A szeme visszatartott könnyektől csillogott. – Elég. Megállapodtunk, hogy nem beszélünk róla. Soha.

– Tizenegy évesek voltunk – mondtam. Tizenegy évesek, és rettegtünk attól, mi történne velünk, ha beszélnénk Perszephonéról. Nem csak azért, mert mások megtudnák, hogy eltitkoltunk valamit. Aztán jött még a tárgyalás is.

A rendőrség és az ügyészek a lelkünkre kötötték: ha az esküdtszéknek bármi oka lenne, hogy azt higgye, tévedtünk, ha a védelem elhitetheti velük, hogy nem vagyunk szavahihetők, Stahl megúszhatja, amit velem és sok más áldozatával tett. Emlékszem, ahogy figyelmeztettek, hogy ha a legapróbb hibát is elkövetjük, kiszabadulhat, és vadászhat ránk. Évekig rémálmok gyötörtek miatta, és úgy ébredtem, hogy azt hittem, a szobámban van, és éppen készül megölni.

Ha tudták volna az igazságot Perszephonéról, azt hitték volna, hogy igencsak furcsák vagyunk, gonosz kis bestiák… És azok is voltunk. Melyik fiatal lány nem az? Természetesen hallgattunk.

Soha nem árultuk el senkinek, mi rejtőzött az erdőben, milyen gyönyörű csontok lapultak ott.

– Tartozunk neki – makacskodott Olivia.

– Nem tartozunk neki semmivel. Semmi közünk nincs a… – Cass határozatlanul legyintett. – Ahhoz az egészhez.

– Vagyis nincs okunk nem elmondani – mutattam rá, bár a gyomrom összeszorult a rettegéstől. Nem akartam tudni Perszephoné nevét. Nem akartam tudni, ki ő.

Cass az ajkát harapdálta.

– Több mint húsz éve történt. Ha bárki is hazavárta, mostanra már feladta. Kinek fog ez az egész segíteni ennyi év után?

– Te nem akarnád tudni? Mi lenne, ha Amanda tűnt volna el? – kérdezte Olivia.

Cass egyik kezével eltakarta a szemét.

– Bassza meg! Persze hogy tudni akarnám! De ez nem ilyen egyszerű, Liv. Mit gondolsz, milyen lesz Amanda élete azután, ha ez kiderül? Engem is tönkretenne. Az emberek nem akarnak majd egy olyan nő hoteljében megszállni, aki húsz éven át rejtegetett egy holttestet. És te is búcsút inthetsz az esküvői fotózásnak, Naomi!

– Ez nem így lesz – mondta Olivia egyre kétségbeesettebb hangon.

– Istenem, ez szörnyen hangzott! A pénz miatt aggódom, amikor… – Elcsuklott a hangja. – De komolyan, Liv. Mit gondolsz, mi fog történni, ha az emberek kérdezősködni kezdenek? Szerintem egyikünk sem akarja, hogy a világ megtudja, mi történt egészen pontosan az erdőben. Vagy utána. – Szúrós tekintettel meredt rám.

– Mégis ideje, hogy megtudják – feleltem fakó hangon.

Cassidy higgadtsága elillant.

– Hát persze hogy te mindent kiborítanál! Nem neked kell maradnod és eltakarítanod a szemetet.

– Ezzel meg mit akarsz mondani?

– Azt, hogy sosem próbáltál semmit sem helyrehozni az életedben. Csak törsz-zúzol, aztán lelépsz – vágta rá Cass. Olyan harag csendült a hangjában, amitől felállt a szőr a hátamon. – Itt hagytál bennünket. Amanda nem is emlékszik rád.

– Nem hibáztathatod, amiért el akart menni – jegyezte meg Olivia.

– Gyerekek voltunk. Mindenkinek vannak zűrös dolgok a múltjában. A lényeg, hogy túl kell lépnünk rajta.

– Ja, te aztán túlléptél rajta. Vagy kétsaroknyira vagyunk a szüleid régi házától – csattantam fel ugyanolyan ingerülten, mint az előbb ő.

– Jobb, mint egy szemétláda pasival élni, és olyan embereket fotózni, akik boldogabbak, mint amilyen te valaha is leszel.

– Baszódj meg, Cass!

– Te is, Naomi! – Egymásra meredtünk, aztán elnevette magát, és megcsóválta a fejét. – Olyan könnyű veszekedni veled. Mindig is az volt.

Én is erőltetetten felkuncogtam. Már gyerekként is folyton civakodtunk. Gyorsan összevesztünk, és gyorsan túltettük magunkat rajta. Már akkor is ösztönösen vagdalkozni kezdtem a provokáció legapróbb jelére, és mindig Cass keresett meg utána, hogy kibéküljünk.

Most kihúzta magát, és a pulthoz lépett, hogy elvegyen egy félig üres borospalackot a helyéről.

– Én iszom egyet. Ki tart velem?

Az órára néztem. Még negyed tizenegy sem volt.

– Cass… – kezdte Olivia.

– Nem akarok egyedül inni – mondta, és levett még két poharat nekünk. Letette őket, és öntött egy kicsit mindenkinek. Belekortyolt a sajátjába, lehunyta a szemét, és mozdulatlanul állt, a pohár alig pár centire volt az ajkától. Aztán kinyitotta a szemét, és megint tiszta és nyugodt lett a tekintete. – Nézd, Liv! Megértem, mit akarsz csinálni, tényleg. De te már évek óta foglalkozol ezzel, nekünk pedig még csak pár percünk volt gondolkozni rajta. Adj egy kis időt, hogy felvegyük a fonalat, oké?

– Én… – kezdte Olivia.

– Kell egy kis idő, hogy kitaláljuk, mi legyen – erősködött Cass, majd jelentőségteljes pillantást vetett rám. Erősítést kért. – Gondolnunk kell a következményekre.

Belekortyoltam a boromba. Livnek igaza volt – már rég el kellett volna mondanunk valakinek Perszephonét. Biztosan keresték és gyászolták.

De ezt nem lehetett csak úgy megtenni. Idő kellett hozzá, hogy végiggondoljuk.

És nekem is idő kellett, hogy végiggondoljam. Ebben Cassnek volt igaza. Nem akartam, hogy túl sokat kérdezősködjenek mások arról a napról. Perszephoné titkán hármasban osztoztunk, de nekem is akadtak privát titkaim.

– Kérlek – mondta Olivia az ölébe bámulva.

Sajogni kezdett a mellkasom. Nem tudtam mély levegőt venni.

– Gondoljuk végig! – szólaltam meg, és gyűlöltem magam miatta. – Cassnek igaza van. Biztosnak kell lennünk, hogy tiszta fejjel vágunk bele.

Olivia kurtán biccentett. Bezárkózott.

Cass felsóhajtott.

– Sajnálom, Liv. A nyakunkba zúdítottad ezt a dolgot, és… és talán igazad van, és itt az idő. De ha megtesszük, okosan csináljuk! Felhívhatok pár embert, beszélhetünk egy ügyvéddel, és legalább meggyőződhetünk róla, hogy milyen kockázatokkal járna az egész. Oké?

– Oké. – Alig hallottuk, mit mond. Felemelte tekintetét a pultra, és még ez is mintha hatalmas erőfeszítésébe került volna.

A bűntudat lassan szétterjedt a gyomromban.

– Akarjátok tudni a nevét?

– Nem – vágta rá Cass kapásból, aminek örültem egy kicsit, mert én sem akartam tudni. Azt akartam, hogy Perszephoné maradjon. Egy mítosz, egy történet. A mi titkunk. Amint nevet adunk neki, be kell ismernünk, hogy egy valódi személyről van szó.

Többről, mint a csontok, amiket az erdőben találtunk, és többről, mint a mágia, amelyet belőlük szőttünk.

Ezután semmiségekről beszéltünk. Cass lányáról, Amandáról, a szállóról, a munkámról. Cass és én csevegtünk, Liv pedig csendben ült, és a hüvelykujját piszkálgatta. Végül a karjára tettem a kezem.

– Indulnom kellene – jegyeztem meg. – Hazavigyelek, Liv?

– Máris mentek? – kérdezte Cass inkább csak udvariasságból, miközben mi alig vártuk, hogy vége legyen ennek a kínos találkozónak.

– Kifárasztott az ideút, és még be kellene ugranom ránézni apára – mondtam.

– Később még beszélünk – ígérte Cass, és megölelgetett minket búcsúzóul. Egy pillanatig még a karomon pihentette a kezét, és ismerős pillantást vetett rám. A „figyelj oda Livre” tekintetet. Még egyszer megszorította a karomat, aztán elengedett.

Liv mögöttem jött, és szó nélkül beszállt az anyósülésre, aztán csak ült, és a kezét piszkálgatta. Ő nem vezetett. Nem mintha nem tudott volna, csak utálta. Gyakran lehetett látni Chesterben az út szélén bandukolva, behúzott nyakkal, a gondolataiba merülve.

Beindítottam a motort.

– Sajnálom – szólaltam meg.

– Mit?

Vállat vontam.

– Mindent.

– Tudom, hogy nem akartok ügyfeleket veszíteni, de…

– Nem erről van szó – feleltem. Eszembe se jutott ilyesmi. Elvileg gondolhattam volna rá, milyen hatással lesz a munkámra, az egyetlen bevételi forrásomra, de a hírnevemet mindig rajtam kívül álló erők formálták. Kissé abszurdnak is tűnt az ötlet, hogy bármilyen befolyásom lenne rá.

– Akkor miről? – kérdezte Liv.

– Aznap az erdőben, amikor… – szólaltam meg kisvártatva.

– Tudom, melyik napról beszélsz – vágott közbe Olivia, hogy ne kelljen befejeznem a mondatot.

– Te láttad Stahlt. – Kijelentésnek szántam, nem kérdésnek, mint akinek nincs szüksége válaszra.

– Akárcsak te – felelte Liv. Keskeny ránc jelent meg az orra fölött.

– Igen – sóhajtottam alig hallhatóan. – Igen. Hát persze.

Jobb kezének ujjai a bal karjába mélyedtek. Kinézett a fákra, amelyek elvadultabbnak tűntek, mint amikor elmentem. Fiatalkorunk városát lassan kezdte elnyelni az erdő, amelyet egykor megpróbáltak megzabolázni.

– Meg kell tennünk – suttogta.

Lehúzódtam a fémkapu elé Marcus és Kimiko kocsifelhajtója előtt. Az oszlopok tetején diszkréten lapultak a biztonsági kaput működtető napelemek, és a a belépéshez be kellett pötyögni a nyitókódot. Amikor gyerekek voltunk, csak egy lánc és egy lakat tartotta zárva a kaput, és Marcus esténként gyakran a nappaliban őrködött, puskával az ölében. Azóta lehiggadtak a dolgok, de a paranoia megmaradt.

Ha a félelem egyszer beköltözik az ember testébe, a gondolat, hogy valaki meg akarhat ölni, sosem tűnik el teljesen.

Járó motorral álltunk az út szélén. Tudtam, hogy azt kellene mondanom Livnek, hogy igaza van. Elég sokáig őrizgettük ezt a titkot. De túl fáradt voltam a vezetéstől, a vitatkozástól, attól, hogy az évek során megtapasztaltam: ha Liv neve jelenik meg a telefonomon, ötven százalék az esélye, hogy válsághelyzet van. Beleragadt egy olyan világba, ahol szüksége volt rám, de nem hagyta, hogy vele legyek.

Nem maradt semmim, amit adhattam volna neki. Ma semmiképp.

Finoman megérintettem a csuklóját. Mindig így közeledtem felé – óvatosan, nehogy elszaladjon. Vagy eltörjön.

Volt valami sötét és furcsa a tekintetében, inkább harag, mint szomorúság, de egyik sem igazán.

– Holnap itt leszek – mondtam a rituális szavakat, ahogy azt már annyiszor az évek során.

– Én is – felelte. Számtalan telefonbeszélgetés végén búcsúztunk így egymástól, ezzel az ígérettel. Így tudtuk egyenként egymás után fűzni a napokat, mint egy sor napfelkeltét, amit megéltünk.

Elhúztam a kezemet.

Liv megborzongott egy kicsit, és egy darabig szótlanul ültünk.

– Felvigyelek a házig? – kérdeztem.

Csak a fejét rázta.

– Rám fér a séta. – Kinyitotta az ajtót, és kiszállt, egyenként kihajtogatva hosszú végtagjait. Minden mozdulata olyan óvatos volt, mintha nem egészen tudná, hogyan éljen a saját testében. Megállt, kezét az ajtón nyugtatta. – Szeretlek, Naomi – jelentette ki ugyanolyan megfontoltsággal.