Spiró György

Padmaly

– részlet –

© Spiró György, 2025

Verának

Teréz március végén született, amikor az oroszok elfoglalták Párizst, ám ilyen nevű városról ők nem hallottak. Volt három bátyja és egy nővére, akik naphosszat a mezőn csavarogtak. Ették, amit találtak, loptak tojást, almát, krumplit, vadkörtét, eszegettek lapulevelet, szedtek vadszedret, rágcsálták a gyomokat; bodzasípot farigcsáltak, a fiúk fújták, amíg meg nem unták, akkor szétmorzsolták, és csináltak újat. Egy-két krajcárért, pár szem szőlőért, kenyérmorzsáért cipeltek ezt-azt az asszonyoknak a piacról. A napszám negyedéért-ötödéért, öt-hat krajcárért nyáron a nagyobb gyerekek szőlőt kötöztek, szüret idején dürücköltek és tapostak.

Bauer Franciska, Teréz anyja korán férjhez ment Seidl csizmadiához, aki foltozóvargává itta le magát. Seidl azt jelenti, hogy meszely vagy icce; azok is a németből jönnek, csak más-más nyelvjárásból; ennyi sör fér egy korsóba. Mire a legkisebb gyerekét megszülte, Bauer Franciska meghibbant, nem kelt fel többé a szalmazsákjáról, a teje elapadt. Az újszülöttet az egyik nővére, Steinbauer kádár felesége, Teréz keresztanyja vette magához. Volt egy fia, de már nem szoptatta. Jómódú birkás volt a Bauer lányok nagyapja, a bevándorló, de tönkrement, és meghalt. Az apjuk ács volt, leesett a tetőről, és nem tudott lábra állni többé, a lányok apa nélkül nőttek fel.

A nagynéni-keresztanya a csecsemőt vízzel hígított aludttejbe szórt kenyérmorzsalékkal táplálta. A görögök, a rácok meg a tótok váltig állították, hogy a szamártej a legjobb, de Pesten nem tartottak szamarat. Mondták a magyarok, hogy a gyerek így meg fog halni. Ingatták a fejüket a németek, mert valószínű ugyan, de nem egészen biztos: őnáluk Bajorországban meg Pfalzban régóta nem szoptat senki, illetlenség, mégis mindig akad gyerek, százból egy, aki túléli; így lehet a túlságos gyerekáldás ellen védekezni. A gazdag poroszok az óhazában szoptatós dajkát fogadnak, vagy kiadják a gyereket falura, de azok közül se sokan élik túl, mert a falusiaknak jobban megéri, ha elrekkentik őket; amíg ki nem derül, hogy a gyerek már nem él, tovább kapják a pénzt. Tehetős dunai svábok soha nem települtek Magyarországra, csak a szegényebbek, miután hatévi adómentességet ígért nekik a magyar király, meg ingyenfát, hogy házat építsenek, de ettől nem lettek jómódúak. Takarékosan éltek, eszükbe se jutott pénzért tápláltatni a csecsemőket.

Teréz lett az egy a százból. Később már azt ette, amit Steinbauerék, ami éppen volt. Szőkének született, mondták, hogy majd barna lesz, de szőke maradt. Kék volt a szeme, mondták, hogy majd besötétül, de kék maradt.

Steinbauer kádár a fészerben dolgozott, a konyha külső falához ragasztotta, így csak három falat kellett hozzáeszkábálnia. Ősei kőépítők voltak, ő maga fával dolgozott, az ablakkeret és az ajtókeret mégis pocsékul sikerült. Vett egy kicsi jancsikályhát a fészerbe, hogy télen is tudjon dolgozni. Egyetlen helyiséget laktak, a füstös konyhát, a szobát iparoslegényeknek és napszámosoknak adták bérbe, Steinbauerné rájuk is főzött.

A városszélen nem volt utca, merő futóhomok, sár és por, elszórtan a viskók. A kerítést nem ismerték. Amint járni tudott, Teréz is ott kószált, ahol a bátyók és a nővére csavarogtak a többi mezítlábassal. Tudták, hogy Teréz a húguk, Steinbauerné megmondta nekik. Néha megverték, érezze magát a testvérüknek. Kimentek reggel a többi gyerekkel, este a marhákkal tértek haza. Markot szedtek, kapáltak, gyomláltak. Lehetett Teréz vagy ötéves, amikor eljutott a tudatáig, amit Steinbauer kádár addig sem győzött hangoztatni, hogy a háznál idegennek tekintik. Teréz hazakéredzkedett. Egy darabig otthon aludt a zsákján heverő bolond nőnél és a részeges vargánál, de nem vették jó néven, hogy ingyen pusztítja a kenyeret, és visszapaterolták a kádárhoz. Végül Bauer József hentesmesterhez került, az egyik anyai ági nagybácsihoz. Sok volt a gyerek, addig egymással komiszkodtak, azontúl összefogtak Teréz ellen. Megint a szüleihez szökött vissza, akkor napszámba adták.

Télen, amikor nem volt napszám, Richter Ferenc lakatos fogadta be, akinek a harmadik Bauer lány volt a felesége. Sok fia volt és egy lánya, a műhelyben egy tucat segéd dolgozott. Teréz minden házimunkát elvégzett, takarított a műhelyben, sorjázott és lemezeket cipelt. A lakatosné folyton betegeskedett, a kényeskedést megengedhette magának, de nem volt bolond.

Terézre előbb-utóbb rábízták a cselédek dirigálását, akik húsz főre mostak, főztek, sütöttek, takarítottak. Azzal biztatták, hogy kiházasítják, de eszük ágában sem volt, hogy a jó és ingyen munkaerőt elengedjék. Írni-olvasni nem tudott, de számolni megtanult, mert a nagyobb bevásárlásokat ő intézte. Tolta haza a piacról a talicskát a cselédekkel együtt, mégis volt tekintélye, mert a családhoz tartozott. Komoly vállalkozás volt minden egyes bevásárlás, háromnegyed órányira esett a piac, a közelben nem lehetett kapni semmit.

Richterék az egy szem lányukat Bécsbe adták férjhez, ettől Teréz kényeskedő nagynénje elbúsult, a fiai elkanászodtak, Terézt a falhoz szorítgatták, alig tudott kimenekülni. Verekedett, harapott, csípett, karmolt, addigra magas lett és erős, meg tudta védeni magát. Amikor Richter lakatos is zaklatni kezdte, hazamenekült, de megint nem tűrték meg, napszámba küldték, a következő télre pedig Lehner Ignác városi hivatalnokhoz került, ő nem volt rokon. Teréz a háztartást vezette; cseléd, szakácsnő, szárazdajka, szobalány volt egy személyben. Bírta, amíg bírta, aztán keservében megint Steinbauerékhoz költözött. Télen-nyáron a fészerben aludt, a vaskályhát takarékosan használta, a tüzelőjét maga állta. Steinbauer akkor már nem dolgozott, a fejébe vette, hogy beteg. Kifundálta, hogy eladja a házat, de ők benne maradnak bérlőként, szép is lenne. A piacon talált egy eszementet, az a házat meg se nézte, letette a foglalót azzal, hogy külföldön van dolga, és amikor visszajön, kifizeti a maradék 2 ezer forintot. Micsoda egy bolondos alak! Sose kerül elő, de a 100 forint foglaló mindenképpen az övék marad, jó sokáig ellesznek belőle.

Teréz krumplin és kenyéren élt, szalonnához ritkán jutott. Az út mentén szedett útilaput, füveket, egyebeket, mint gyerekkorában. Fogalma sem volt róla, hogy családtagként jár neki napi húsz krajcár, a minimális napszám fele. Nem voltak tisztességesek a szomszédok, akiknek erről fel kellett volna világosítaniuk, pedig semmi kifogásuk sem lehetett ellene, mindenkinek előre köszönt, nekik is segített vizet húzni a kútból és fát aprítani. A hetibérét Steinbauerné a húgának adta oda, és Seidl varga itta el, amíg ő meg a felesége pár nappal egymás után meg nem haltak. Teréz és két bátyja volt jelen a temetésen, az egyik báty és a nővér már messze élt. A fiúk eladták az apjuk szerszámait, más eladnivaló nem volt, Teréz nem kapott semmit. A házat lebontották, nem volt vele sok vesződség. A telket a megözvegyült Richter lakatos nevére írták.

Terézt nem akarták feleségül venni, szeretőnek kellett fuvarosoknak, legényeknek, igyekezett vigyázni. Jöttek a stricik, hogy vinnék a belvárosba, Bécsbe vagy még tovább, de elkergette őket. A kerítők hírét vitték, hogy kemény az ökle. Talán apácának állt volna, ha a kolostorok nincsenek betiltva. Templomba Steinbauerék ritkán jártak, Teréz még ritkábban.

1838‑ban sokan vesztek oda az árvízben; a víz az Orczy-kert mögé nem ért el. Előző évben remek volt a krumplitermés, elvermelték, nem esett baja, erről a tulajnak a kádárék levelet írtak Bécsbe. Az levélben úgy rendelkezett, hogy az egészet osszák szét az árvízkárosultak között. A kádárék egy kevés krumplit szétosztottak, a maguk adagját lecsípték, a nagyját pedig eladták; jól jártak a bolond vevőjükkel.

A kádár köhögött, a felesége szidta, a kádár a kötelezettségekkel együtt mindenét a fiára íratta, és meghalt. Az özvegy megtámadta a végrendeletet, és megnyerte a pert. Az ifjú Steinbauert nem látták többé, hírlett, hogy a németekhez ment. Teréz sajnálta is, nem is, a testvére is volt, meg nem is.

Ott maradtak ketten a rozoga házban, a fészerben Teréz, a konyhában Steinbauerné, a szobában a cserélődő bérlők.

Éhesen, rongyosan, sántikálva állított be hozzájuk egy szép napon egy csavargó, azt állította, hogy ő a tulajdonos. Írást is mutatott, Steinbauerné belátta, hogy tényleg. Egy éve a piacon még jobban festett uraságod! Hát ez igaz, mondta a tulajdonos. Áztatta a lábát a konyhában, és elmesélte, hogy a bécsi időzése után Erdélybe gyalogolt, onnét jön most. Magyarul karattyolt, Teréz nem értette. Steibauerné foglalta össze a lényeget: ezentúl ő is ott fog lakni a házban. Az alacsony, sovány, nagy szakállú ember azontúl a konyhában hált Steinbauernéval, Teréz pedig továbbra is kint lakott a fészerben. A jövevény vagy az ügyeit intézte a városban, vagy otthon ült, és irkált. Teréz rájuk is, a cserélődő kosztosokra is főzött. A tulaj fél év múlva még mindig tartozott a 2 ezer forinttal, és az özvegynek gyanús lett, hátha mégsem pesti lakos, noha az adásvételkor így nyilatkozott. Volt egy ismerőse, akinek volt valami ismerőse, aki utánanézett a hivatalban, és kiderült, hogy a vevő nem pesti illetőségű, így nem volt joga házat venni. Steinbauerné megörült, az adásvétel semmis, és ha akarja, újra eladhatja a házát, a foglaló pedig az övé marad. Mondta rögtön a hálótársának, hogy ki van dobva. A nyüzüge ember rémülten szaladt a hivatalba, kérvényezte a pesti polgárjogot, ám Bürgermeister Karl Seeber úgy döntött, hogy miután a magisztrátus előtt a kérvényező ismeretlen, „keine hinreichenden Beweggründe darbringt um das Bürgerrecht allhier zu erlangen kann für dermalen nicht willfahret werden”. Herr J. Neszoluszik nótárius írta alá a határozatot, amit a kérelmező csalódottan, ám becsületesen felolvasott a két nőnek. Özvegy Steinbauerné kijelentette, hogy a határozvány ellenére mégis van módja a házszerzésnek, amennyiben a férfiú elveszi őt feleségül.

Steinbauerné mindig szívesen hetyegett a bérlőkkel, de feleségül nem kívánkozott hozzájuk. A férjjelölt képe ellilult. Teréz elnevette magát. Ugyan mit rémüldözik annyira, mintha nem hálna fél éve a keresztanyjával! A férfiú dühöngve elrohant, Steinbauerné kacagott. Magyarázta Teréznek, hogy az öregúr nem rossz parti, mert tanító is, író is, van perspektívája.

Gebe maradt a férjjelölt e fél év alatt, holott Teréz főztjétől meghízhatott volna. A mellét verdeső szakálla még hosszabbra nőtt, és ugyanabban a darócban járt, amelyikben megérkezett, a Védegylet híveinek atillájában. A házban is, az utcán is mezítláb közlekedett, hogy a csizmáját kímélje. Mindenkihez magyarul szólt, pedig tudott németül. Kinevették a hazafias igyekezetét, a környéken németül beszéltek, legföljebb ha tótul.

Este bugyorral a vállán megjelent a fészer előtt, és kihívta Terézt a holdvilágra. Teréz egy szál ingben kijött, nekitámaszkodott a lötyögő ajtófélfának, és nézett lefelé a férfiú szemébe. A nyüzüge németül szólalt meg, elmondta, hogy az írásai miatt pikkelnek rá, mert ő Pichersetzer, ahogy errefelé mondják, vagy még szörnyűbb kiejtéssel, hogy Teréz is értse, Ta Pihzeccaa, azaz könyvszedő, és nem igaz, hogy a magisztrátus számára ismeretlen, éppen ellenkezőleg. Nagyon is jól ismerik, mert támadja az urakat és a papokat, minthogy a jobbágyok felszabadításáért és az általános egyenlőségért küzd, és minden tekintély az ellensége. Ő maga jobbágyivadék; volt szabó és volt takács, és jó ideje diplomás tanító. Házitanítóskodott itt-ott, de úgy döntött, hogy írásból fog megélni, mert ő az egész népét akarja tanítani, nem pedig egyesével a nemesivadékokat. Máris híres író, írt egy csomó tankönyvet, jól kelnek. A cenzorok rettegnek a furfangjaitól. Pesten, Budán, Bécsben, Erdélyben persze egyaránt meg-meghúzzák és be-betiltják a műveit. Van neki egy magyar–német nyelvtana, a 34. oldalán van egy példamondat, mely a szabadságot élteti; a lusta pesti cenzor, Schmied György professzor addig az oldalig már nem jutott el, és ráütötte a pecsétet!

A könyvszedő hosszan kacagott. Teréz az ajtófélfának támaszkodva várt.

Egy év múlva, folytatta a könyvszedő, följelentették a példamondat miatt, és a bécsi Polizei Zensur Hofstelle a nyelvtanát betiltotta. Van egy Buda-Pesti levelek című, a cenzúrát bíráló könyve, négy éve írta, arról a budai cenzor, Nagy Antal tizennégy oldalas jelentést nyújtott be a Helytartótanácsnak. Ilyen hosszú jelentést nem szoktak írni, de az ő könyvéről írtak! Dessewffy Antal fogalmazó erről őt, a szerzőt értesítette, és jóindulatúan azt tanácsolta, hogy a kéziratát vonja vissza. Vissza is vonta, de addigra a jelentés elment Bécsbe, ahol megtárgyalták, és úgy találták, hogy romboló elveknek és gonosz szándékoknak a szüleménye. A király személyesen ütötte rá a betiltás pecsétjét! Maga a király! Ekkor a Helytartótanács elcsapta Schmied György professzort, a cenzort, ám később megenyhültek iránta, és visszavették; ennek mindenki örült, mert Schmied rendes ember, és amit lehet, átenged. Ő is örült, nem akarta ő Schmied professzort bántani, nem tehet róla, hogy az igazat kénytelen megírni. Őrá, a könyvszedőre azóta árgus szemmel figyelnek, és felforgató értelmet tulajdonítanak még az olyan mondatainak is, melyek a mezei virágok színét vagy a pacsirták dallását dicsérik.

– Ismernek engem a magisztrátuson, mint a rossz pénzt! – jelentette ki büszkén.

Tervezi, hogy további tankönyveket ír majd, geográfiát, világtörténetet, magyar történetet, nagy rájuk a kereslet, némelyiket legalább négyszer-ötször is ki fogják adni.

Teréz bólogatott, egyik lábáról a másikra állt. A néptanító arra kérte, hogy engedje be magához. Teréz felnevetett:

– Pite seen.

A nyüzüge megjegyezte, hogy ilyen könnyű dolga még leánnyal nem volt. Erre Teréz még jobban nevetett. A nyüzüge ember bement a fészerbe, letette a bugyrát, kivette belőle, amije volt, köztük papírokat, pennát és tintatartót.

– Legyen a tiéd is! – mondta nagylelkűen.

– Nem tudok írni-olvasni – felelte Teréz.

– Majd megtanulsz. És magyarul is megtanulsz, mert ezentúl csak magyarul beszélünk.

Ez volt az utolsó hozzá intézett német mondata. Hancúr közben más nyelvet használ az ember.

Teréz szimatolt, de nem volt alkoholszaga.

Holnapra elfelejti, mi történt az éjszaka, és ijedtében elmegy.

Nem ment el.

Két fejjel volt Teréz magasabb a könyvszedőnél. Nemigen akadt nála nincstelenebb vénlány a százezres városban. Elmúlt huszonnégy éves, de a nyüzüge sem volt fiatal, a harminckilencedik évét taposta.

Steinbauerné reggel azt ordította, hogy szégyent hoznak a fejére, a ribanc és a kurvapecér, mit fognak szólni a szomszédok! A szomszédok kiszaladtak a házukból, bebámultak a palánkon, és további szidalmakra biztatták az özvegyet.

– Jössz vissza azonnal, te csélcsap szédelgő?! – kiáltotta Steinbauerné.

– Bolond lennék! – kiabálta a férfi a fészerből.

– Kiadom az utadat, te cafka! A ház az enyém!

– Akkor elmegyünk! – kiáltotta a nő a fészerből.

Egyre csúfabb szavakkal illették egymást a háborúskodás természete szerint. A filigrán könyvszedő egy idő után kiállt a fészer ajtajába, a karjait büszkén összefonta; őérette civakodnak a dámák. Fejét fölszegte, és kihúzta magát, mint a kis növésű kakasok.

Steinbauerné észrevette a szomszédokat, és elnémult. Soha még nem fordult elő, hogy Teréz visszabeszéljen. A keresztlánya, akit örökbe fogadott! Visszavonult a házba, lehiggadt, és felmérte, hogy férfit bármikor szerezhet, de nem jó, ha ingyencseléd nélkül marad.

A fészerben a jancsikályhán főztek, mert a konyhából Steinbauerné kitiltotta őket. Teréz járt a Széna piacra, egy óra oda, egy óra vissza. A könyvszedő írt, csak írt, nyelvkönyvet, grammatikát, regényes történetet, röpiratot, és könyveket fordított. Szaladgált a kiadókhoz, szaladgált a cenzorokhoz hol Pesten, hol Budán, és jómódú házaknál oktatott.

Sokat mesélt, a történeteit mulatságosnak tartotta, és nevetgélt hozzájuk. Különös ember volt az apja, a telkes jobbágy, nem tudott megülni a seggén, egyszer az utca végi házát egy utca közepire cserélte, ki tudja, miért. Volt két lovuk, az apja egy télen látogatóba ment, ott vett még két lovat és egy szánt, úgy ment haza, a négy lovat a két ökör és az egy tehén mellett eltartani csak kínkeservvel tudta. A győri piacon adta el a terményeit, de nem kapott sokat, és fát kellett lopnia, hogy éhen ne haljanak a gyerekei, a megmaradt négy fiú és három lány. Az egyik ló megellett, a csikót a gyermek könyvszedő szívesen verte, a csikó az öt felső fogát kirúgta, a szája csúnyán felszakadt. Egyszer elhívott egy látó lányt az apja Csesznekből, aki megmondja, hol van kincs elásva. Kifizette a lányt, az elment, napokig ásott a család a megjósolt helyen hiába. Aztán híre ment, hogy a Somogy megyei Kánya faluba betelepülőket hívnak jó pénzért. Az apja eladta a házukat, felpakolta a feleségét meg a hét gyereket, elkocogtak Kányába, ahol azonban nem tudtak róla, hogy betelepülőket várnának. Visszakocsiztak Ácsteszérre, ahol már nem volt házuk, hiszen eladták. Vett az apja egy igen rossz házat, és a kalandba belebetegedett. Ezt a házat az egyik lányára és annak a férjére hagyta, hogy az özvegyét tartsák el a haláláig, a négy neveletlen gyerekre pedig az a férj, Pintér János tegyen le fejenként 50 forintot az árvapénztárba, hogy a felnövésükig kamatozzon. Meghalt, és Pintér János nemigen igyekezett betartani a végrendeletet.

Teréz ennyire mulatságos történetekkel nem tudott szolgálni. Elmondta, hogy ő csak kocsisokkal szerelmeskedett, azok is átutazók voltak, hogy ne is lássa őket többet. Helyeselte az eljárást a könyvszedő, a vissza-visszajáró szerető temérdek gondot tud okozni. Teréz bevallotta, végig attól félt, hogy vénlány marad.

– Igaz, ami igaz, benne vagy a korban – mondta a könyvszedő, és hentergőzni szólította.

Mikor Teréz inge rövidülni kezdett, megjegyezte, hogy ideje pap után nézni, mert mit szólnak a népek. A nép buta, vélte a könyvszedő, nem kell törődni a véleményével. Teréz a sarkára állt, és a könyvszedő, noha a papság intézményét rendkívül utálta, fölkereste Steinbach plébánost, aki megadta az időpontot: október 15. délelőtt. Teréz tiszta ruhát vett. A vőlegény abban a ruhájában ment, amelyben kertészkedni szokott, az volt a legjobb állapotban. A templom alá volt dúcolva, és pallón lehetett csak bemenni, a hét hónappal korábbi, tél végi árvíz megviselte. A nyolc éve kiszáradt tó helyén épült kicsi házak vizesedtek, rogyadoztak, a lakók, akik a Ludviceumba menekültek, nem minden házba tudtak még visszaköltözni; Pest városának soha nem volt pénze semmire, ha akarta volna a tanács, akkor sem tudott volna segíteni rajtuk. Bánatos képet mutatott a Templom tér, de a házasulandók jó kedélyét mindez nem rontotta el.

Mielőtt beírják a nagykönyvbe, mondta a plébános, a káplán meggyóntatja őket. Teréz az isteni áldottságban való részesülést őszintén megbánta, amihez a káplán szívélyesen gratulált. Kérdezte a káplán a vőlegényt, mikor gyónt utoljára. Mondta a vőlegény hetykén, hogy amikor a filozófiát végezte. Elképedt a káplán, mert úgy becsülte, hogy annak húsz éve is megvan.

Miért nem gyónt azóta?

Nem tartottam szükségesnek.

Dühös lett a káplán, és azt kiáltotta, hogy márpedig nem oldozza fel. A plébános rámordult a káplánra, hogy ne vacakoljon már, adja meg az absolutiót, és gyorsan összeadta őket. A riadt tanúk, akiket az utcán szedtek föl, nyomban eltűntek, a férj és a feleség a piac felé indult. Steinbach plébános hosszan elkísérte őket, de az ebédmeghívást, látván, hogy szegények, elhárította, és elköszönt. A piacon vettek egy font disznóhúst, a feleség a jancsikályhán megsütötte, és a férje kedvencével, szalonnás túrós galuskával tálalta.

Steinbauernét az illat odacsalta a fészer ajtajához. Amikor megtudta, mi történt, majd megütötte a guta. Hogy a nevelt lánya, a keresztlánya, akit szoptatott, akit eltartott, akit fölnevelt, akinek minden jót megadott, hogy ez a hálátlan perszóna így kijátszotta, hát ez aztán tényleg! Steinbauerné azzal fenyegetőzött, hogy pert indít, és kiteszi a szűrüket.

A keresztanya-mostoha ezzel kizárta magát az ünnepi ebédből, melyet a házaspár kettesben fogyasztott el, utána pedig a házasságot törvényesen is elhálták. Az ifjú férj némi szunyókálás után aznap délután is írással foglalkozott, és valahányszor abbahagyta a körmölést, a várandós feleségével a férfiúi erejét ismételten közölte.

Az volt a meggyőződése, hogy ami természetes, az nem bűn, és ha a férfi a nővel hál, az a legkevésbé sem lehet bűn, különben nem létezne az emberiség. Az sem bűn, ha valakiben minden nő iránt vágy ébred, mert ez Isten rendelése, aki nagyon jól tudta, hogy miért épp ilyennek teremtett minket. Ha valaki bírja pénzzel, hadd legyen több felesége, akárcsak a mahomedánoknál. A többnejűség nem bűn, csak szokás. Az sem bűn, csak szokás, ha a testvérek összefekszenek, mert Ádám és Éva testvér volt, mi pedig tőlük származunk. Az sem bűn, ha atya a lányával hál, hiszen a Biblia ezt is ismeri. Minden élvezetek közül neki a szerelmeskedés csúcsa a kedvence, és erről a Teremtő tehet egyedül. Vegye hát mindezt Teréz tudomásul, és aszerint viselje magát.

A reményeiben csalatkozott özvegy továbbra is bent lakott a házban, ők a döngöletlen földpadlójú fészerben. A mécsessel takarékoskodni kellett. Teréz egy poharat félig megtöltött vízzel, arra öntötte az olajat, amely a vízen úszik, és abba dugta a kétkrajcáros mécskanócot. Szépen kialakul a spórolás ösztöne az ember lányában, ha iszákos koldus az apja.

– De minek a víz? – kérdezte a férj. – Az nem is ég!

– Hogy a pohár ne repedjen el.

Eme szerény mécses gyönge fényénél körmölte a görnyedező gerjedelmes könyvszedő a további műveit.

Steinbauerné előbb-utóbb belátta, hogy a futóbolond nem olyan fiatal, nem olyan szépreményű, és nem is mutatós. A felső ajka felett csúnya heget visel, azt takargatja a kusza szőrzetével. Végül kiegyeztek: a nyüzüge azonnal fizet 100 forintot, majd hamarosan 250‑et, és utána valamikor a maradék 1550 forintot; amíg pedig a teljes adósság nincs letudva, Steinbauerné maradhat a házban.

Legföljebb egy évig tart a törlesztés, ígérte a férj a feleségnek, mert van egy csomó kiváló kézirata, és amint kiadják, a könyveit szét fogják kapkodni a népek, addigra pedig a pesti polgárjogot is meg fogja kapni. Jólesett volna a szerzői öntudatának, ha Teréz elolvassa a műveit, dehát németül sem olvasott. Megígérte a férj, hogy amikor majd a gyerekek írni-olvasni tanulnak, Teréz bekapcsolódhat, és addigra már magyarul is tudni fog. Szónokolva, énekelve, hadonászva, óriás átéléssel felolvasta a készülő művéből a legjobb részeket, és miután rossz részeket nemigen szokott komponálni, felolvasta szinte az egészet.

Mutatott egy vékony könyvet, Pozsonyban adatta ki hét éve. Megreformálta a magyar igeragozást, a főnévi igenév után tette a személyragokat! Bólogatott Teréz, ezen fogalmakról németül sem hallott. Ezt az egyszerűsített ragozást, jelentette ki a boldog szerző, mindazok, akiknek Magyarország lakosaiként kutya kötelességük megtanulniuk a közös nyelvet, pillanatok alatt el tudják majd sajátítani. Mire Teréz megtanul olvasni, és a könnyített magyar igeragozást bevágja, addigra a magyarok is megtanulják a saját anyanyelvük egyszerűsített változatát, a régi, nehézkes magyart pedig eldobják! Ez az egyszerű magyar nyelv fogja a népeket egyesíteni a Kárpát-medencében! Az osztrákok is be fogják látni, hogy meg kell tanulniuk magyarul, különben szedhetik a sátorfájukat. A német szót csak azok tartják meg, akiknek a német fejedelemségekhez érdemes csatlakozniuk, de ezekhez az Ausztriában lakók kisebbsége tartozik csupán. Ők menjenek isten hírével, a többiek viszont mind magyarrá lesznek! A király is magyar lesz, és Budapesten fog lakni! Így mondta, hogy Budapest, gondolatban egyesítette Pestet és Budát, és tudatta a nejével, hogy ebbe Óbudát is beleérti. Budán Teréz még nem járt, Óbudát pedig ritkán hallotta emlegetni.

A cenzúra ébersége folytán bevételük nem lett. A szorgos könyvszedő zálogba vágta a könyveit Tischer antikváriusnál 100 forintért, holott csak a Voltaire-összes megért 110 forintot, a Volney-összes 36 forintot, a Rousseau pedig 22 forintot, és az egész együtt 1500‑at. A megállapodás szerint ha fél éven belül nem tudja kiváltani, az egész Tischeré lesz.

Az övé lett az egész.

Maradt a könyvszedőnek a végleges Pestre költözése előtti időből, az erdélyi házitanítói ténykedéséből egy kis pénze, azt a törlesztésre fordították. Bizonyos Sissányi Euphémia, aki a zólyomi alispánnak volt a jegyese, ám közvetlenül az esküvő előtt meghalt, olvasta egykor a könyvszedő néptanító egyik művét, és annyira megtetszett neki, hogy rá akarta bízni egy magyar iskola igazgatását. Ebből ugyan nem lett semmi, de végrendeletileg 5 ezer forintot hagyott rá azzal, hogy nevelési könyveket írjon. A rokonok megtámadták a végrendeletet, ezt a szép összeget azonban, mondta a néptanító a feleségének, előbb-utóbb megítélik nekik.

– A jövő derűs fényben tündöklik előttünk! – kiáltotta a néptanító.

5 ezer forint! Elképzelhetetlen vagyon! Teréz soha nem találkozott olyan személlyel, akinek ennyi pénze lett volna, és olyannal sem, aki ezerig el tudott volna számolni.

Steinbauerné követelte a pénzét. Kérésére a városi hajdúk cédulát szegeztek a házra, miszerint ha az adós nem fizet, a korábbi tulajdonos a házat a becsár alatt elkótyavetyélheti. Sürgősen kölcsön kellett kérniük. Az ifjú férj tarisznyájába a feleség fél kenyeret és egy font sült húst bugyolált előbb papírba, aztán kendőbe, és három húszast nyomott a kezébe, ami 1 forint. Öt és fél napig gyalogolt a könyvszedő, hogy a zalai Sümegrendeken pénzt kérjen a nagybátyjától, Boldizsártól, aki a 150 forintot nem adta a kezébe, hanem postán küldte el, mert a gyalogost könnyen kifoszthatják. Bicskát sem vittek magukkal akkoriban, azzal még le is szúrták volna az embert. A könyvszedő megígérte Boldinak, hogy amint lehet, a családjával együtt a tiszteletét teszi.

Pesten posta nem volt, a budai királyi postára rohangált a könyvszedő. A hídpénzt oda-vissza minden alkalommal megfizette, sok ebédjének hágott így a nyakára. A postások azt hazudták, hogy nem találták meg a címet, holott nyugodtan elárulhatták volna: megmondta nekik a hatóság, lehetőleg akadályozzák, hogy pénz érkezzen hozzá. Addig erősködött azonban, amíg megunták, meglett a kölcsönpénz, kifizették az esedékes tartozást, maradhattak a fészerben.

Írta a könyvszedő a műveit, Teréz ámult: írónak lenni azt jelenti, hogy elolvas az ember három vaskos könyvet németül, franciául vagy latinul, és azokból ír egy vékony negyediket magyarul. Sokszor feküdtek le éhesen. A férje azzal vigasztalta, hogy a szerelem a szegény ember pecsenyéje.

Az esküvő után fél évvel a toronyóra az egyet ütötte, amikor az apának bábáért kellett rohannia. A szép, nagy, egészséges kislány az Ilka nevet kapta.

Teréz félt, hogy nem lesz teje, a keresztanyja ezzel riogatta, de mégis lett. Ilkát a bal karján tartotta, a jobb kezével a rántott levest vagy a kását kavarta. Bölcsőre nem futotta, amúgy sem egészséges, vélte az apa. Ami drága, az nem természetes, ami nem természetes, az elvetendő. Volt Ádámnak és Évának bölcsője? Nem volt.

A gyermekhez magyarul beszélt, és Teréz is csak magyarul szólhatott hozzá, mert magyar gyerekhez kizárólag magyarul szabad szólni, és ha felnő, akkor is inkább latin szót halljon, mint németet. A német szomszédságtól óvni kell, a szülein kívül senki más beszédét ne hallja. Az apa annyit javítgatta Teréz kiejtését, hogy lassan leszokott a beszédről.

Az udvaron nagy pokrócot terítettek a földre, arra hasaltak, hogy lássa őket a gyerek; ilyet még a szomszédok nem láttak.

Kilenc hónapos korában Ilka hasmenést kapott. Nem hívtak orvost, mert mindenki tudja, hogy fogzáskor a hasmenés természetes, magától elmúlik. Nem múlt el, Ilka meghalt. Teréz megsiratta. Türelmetlenül hajtogatta a férje, hogy kicsiny gyermeknek a lelke is kicsiny, fájdalmat nem érez; nem élt még annyit, hogy önmaga legyen, sem az életet, sem a halált nem tapasztalta meg.

– Örülj inkább, hogy terhes vagy megint!

Második gyermeküknek is az Ilka nevet adták. Vitatkoztak a szomszédok és a bérlők, semmibe lehet‑e venni a halottat, nem fog‑e a holt az élőn bosszút állni a nevének bitorlásáért, vagy ellenkezőleg, a túlvilágról éppen ezért fogja óvni minden bajtól. Ilka nevű szent létezik‑e vajon?! Az apa szerint nagy Konstantin édesanyja volt Szent Ilona, augusztus 18. a neve napja, de nem ez a lényeg, hanem hogy ősi magyar név az Ilon, a görögöknél Heléna lett, abból pedig a szlávoknál Jelena.

Kölcsönkértek, kifizették az özvegyet, Steinbauerné kihurcolkodott. A fészert lebontották. A gyerekkel a konyhában laktak, a szobát kiadták.

Született Ilka után még egy kislány, de meghalt, mielőtt nevet kapott volna. Etelka lett a következő gyerek, akinek már érdemes volt nevet adni. Ősi magyar név az Etelka, állította Dugonics András az ötven éve írott honfoglalás kori regényében. Szó szerint tudott idézni belőle oldalakat az apa, hogy az anya az irodalmi magyar nyelvet is szokja.

Etelkát is naponta fürdette Teréz a teknőben, mint az első és a második Ilkát. Csodálkoztak a szomszédok, minek ennyit pucoválni a gyereket, még belebetegszik… … …

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Szerkesztette Gspann Veronika
Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 553 4

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL

–