Szemán Zoltán

A Link

Arte Tenebrarum Publishing

www.artetenebrarum.com

Copyright

©2018 Szemán Zoltán
Minden jog fenntartva

z.szeman@xtra.co.nz
zoltanbooks.wordpress.com

ISBN: 9780463352250

Arte Tenebrarum Könyvkiadó
www.artetenebrarum.com

E-könyv verziószáma: 1.0

Utolsó módosítás dátuma: 2018.08.02.

Arte Tenebrarum Publishing
www.artetenebrarum.com

Első korrektúra: Farmosi Dóra
Szerkesztette és lektorálta: Farkasné S. Linda és Farkas Gábor

Fedélterv: Gabriel Wolf

Felhívás

A mű egy kitalált történet, a benne felbukkanó minden egybeesés a valósággal csupán a véletlen műve.

Tartalom

Copyright

Felhívás

Tartalom

Előszó

Első rész: A lázadók

Második rész: Jó zsaru, rossz zsaru

Harmadik rész: Az egyezség

Utószó

Előszó

2043. május 29.

Valahol az észak-amerikai kontinensen.

– Hogy érzi magát, Mr. Newman? Tapasztal valami szokatlant? Szédülés, hányinger, látászavarok?

A kórházi ágyon fekvő fiatalember megrázta gondosan bekötözött fejét.

– Semmi ilyesmi, doki. Kicsit talán száraz a szám, és fáradtnak érzem magam, de amúgy, azt hiszem, minden rendben.

– Értem. Ne aggódjon, ez valószínűleg csak az altató utóhatása, hamarosan elmúlik – pillantott az orvos a beteg ágya melletti monitorra. A kijelző adatai szerint a frissen műtött férfi állapota stabil volt. Szabályos szívműködés, normális vérnyomás… Egy eddig a közelben szorgoskodó nővér csendben odalépett, és óvatosan megitatta a fiatalembert.

– Most kellene valamit éreznem? – kérdezte Newman, miután mohón végzett a vízzel. Hangja kissé remegett, és benne félelemmel vegyes kíváncsiság bujkált. A szikár orvos összehúzott szemöldökkel fordult egy másik képernyő felé.

– Nem tudjuk, Mr. Newman. Még soha, senkinek nem ültettünk az agyába olyan bio-chipet, amelyiknek közvetlen hozzáférése lett volna egy külső adathálózathoz. A kijelzők szerint a kapcsolat a maga agya és a kijelölt hálózat között él, és látszólag jelentős az adatforgalom is… Úgy tűnik, az agy és a központi számítógép még a szinkronizációs fázisban van. Valami ilyesmire számítottunk is, hiszen az emberi agy teljesen más – és sokkal fejlettebb –, mint akármelyik hagyományos szerver.

Newman éppen válaszolni akart, amikor pupillája hatalmasra tágult. Artikulálatlan hörgés hagyta el a torkát, és teste ívben megfeszült. Az orvosi monitor azonnal visítani kezdett.

– Nővér, segítsen már lefogni, mielőtt kiugrik az ágyból! – kiáltott rá az orvos a rémületében szinte sóbálvánnyá dermedt asszisztensre. A kivágódó ajtón újabb fehér köpenyes férfi vágtatott be, nyomában két másik ápolónővel.

– Mi történt?

– Nem tudom, de a vérnyomása az egekben. Nővér, szívjon fel 10 milli…

– Doktor úr, várjon! Nézze!

A hirtelen jött roham olyan gyorsan múlt el, mint ahogy érkezett. Newman kissé kába tekintettel pislogott a körülötte csoportosuló emberekre.

– Már jól vagyok, semmi bajom – motyogta.

A szikár orvos toll-lámpájával belevilágított a még enyhén zavaros szemekbe, ellenőrizte a pupillareflexeket, majd amikor a monitoron ugráló számok is igazolták a páciens szavait, megnyugodva egyenesedett fel.

– A frászt hozta ránk, Mr. Newman – mordult fel megkönnyebbülten.

A fiatalember azonban már nem figyelt rá. Tekintete elrévedt, és mintha valamiféle katatóniás állapotba zuhant volna. Hosszú percekig tartó szólongatásra és sokszori enyhe rázogatásra tért csak vissza a rendes, éber állapotba. Mikor Newman és az aggódó körülötte ácsorgók tekintete találkozott, a fiatalember elvigyorodott.

– Nyugalom, minden oké! Doki, ez az izé a fejemben működik! Bejelentkeztem a bankomhoz, hogy átutaljam a villanyszámlám hátralékát, aztán letöltöttem és megnéztem a kedvenc sorozatom legújabb részét. Értik? Ez a chip működik!

A két orvos elsápadva, de boldogan összenézett, majd az idősebbik a szemüvegét megigazgatva bólintott.

– Nagyon jó, Mr. Newman, de most pihennie kell. Ne próbáljon meg hozzáférni a hálózathoz orvosi felügyelet nélkül. Gondolom, nem kell emlékeztetnem, még csupán a kísérleti fázisban vagyunk, és nem tudjuk, hogy milyen mellékhatásai lehetnek a B-Link chipnek.

Adott még pár utasítást a nővéreknek és a fiatalabb kollegájának, majd elégedett mosollyal kilépett a folyosóra. A magánklinika csendes, majdhogynem kihalt volt. Nyomát sem lehetett látni a közkórházak kaotikus zűrzavarának, ahol egyfolytában telefonok csengtek, orvosok, ápolók rohantak igyekezve nem fellökni a betegeket a gyereksírástól és panaszos hangoktól zajos folyosókon. Egy fiatal ápolónő köszönt rá, amíg az irodája felé ballagva elhaladt a nővérpult mellett.

– Jó estét, dr. Woodhouse! Elnézést, de egy férfi vár önre az irodájában.

– Egy férfi? Nővér, nem tudna kicsit kevésbé titokzatos lenni?

A szőke nő elvörösödött.

– Csak annyit közölt, hogy Mr. Smith-nek hívják. Egyes szintű kódkártyája van.

Az orvos megsimította kopaszodó fejét, és fújt egyet, mert már sejtette, ki lehet a látogatója. Ez a „Mr. Smith”, bizonyosan a SoftCom cég embere. A cég, amelyik finanszírozza nemcsak a B-Link chip teljes kutatását, de az egész klinikát is.

– Nem mondta, hogy mit akar?

– Sajnálom, dr. Woodhouse, de csak arra kért, mondjam meg önnek, hogy az irodájában várja.

A doki bosszúsan legyintett, majd hosszú lábait sebesen rakosgatva magára hagyta a megszeppent nővért. Az irodája ajtaja előtt megtorpant, és nagy levegőt vett, mielőtt benyitott volna.

Mr. Smith egy negyvenes évei végén járó, kissé pocakos, de rendkívül jól öltözött ügyvéd benyomását keltette az orvosban. Úgy tűnt, nem várt engedélyre, és már kiszolgálta magát az iroda sarkába rejtett apró bárszekrényből, mert a kezében itallal félig tele pohárral fordult a belépő Woodhouse felé.

– Á, doktor! Szép jó estét! Úgy hallottam, kedvező hírei vannak a számunkra.

– Honnan...? – kezdett bele az értetlenkedésbe az orvos, de Smith leintette.

– Jó a kommunikációs rendszerünk, és éppen a közelben voltam. Nos, ha kicsodálkozta magát, akkor talán üljünk le. Roppant kíváncsi vagyok.

Dr. Woodhouse lerogyott az asztala mögötti magas támlás székbe, és némi krákogás után beszámolt az eddigi tapasztalatokról.

Smith csendben hallgatta végig, közben a bronzvörös italon megtörő fény játékát figyelte. Mikor az orvos elhallgatott, rápillantott.

– Tudja, mit jelent ez, doktor?

Az orvos nem értette, hogy a másik mire akar ezzel a kérdéssel kilyukadni, így hát bizonytalanul megcsóválta a fejét. Smith megeresztett egy félmosolyt.

– Ez azt jelenti, hogy egy-két évtizeden belül a kukába dobhatjuk a laptopokat, a mobiltelefonokat és a tévéket. Minden olyan eszközt, amit jelenleg akármilyen módon a telekommunikációra használunk. Gondoljon csak bele, kinek kell majd a tévé, amikor közvetlenül az agyba lehet letölteni a kiválasztott filmet? Minek a telefon, mikor anélkül is tudunk beszélni bárkivel? De hogy tovább menjek, minek koptatni évekig az iskolapadot, amikor egyszerűen letölthető a teljes tananyag? Képzelje el, micsoda hatalmas lehetőségek rejtőznek ebben a kis chipben, ha csak azt vesszük, hogy például a katonáknak nem lesz szükségük az elavult rádiókra, ha kapcsolatba akarnak lépni a parancsnokaikkal. A lehetőségek száma végtelen, dr. Woodhouse, és az a maga érdeme. Na jó, a mi mérnökeink is kivették a részüket, de maga nélkül esély sem lett volna a chip gyakorlati alkalmazására. Ezt sose felejtse el, és legyen rá büszke! Én mondom, bizony hatalmas lépés ez az emberiség számára.

A doki idegesen babrálta a köpenye gallérját, és úgy érezte, neki is szüksége lenne egy italra. Eddigi öröme úgy olvadt el, mint a napon felejtett vaj. A cég emberének szavai teljesen új aspektusból láttatták vele a B-Link chipet. Nagyon nem tetszett neki, amit felfedezni vélt Smith lelkendezése mögött.

– Mr. Smith, ha nem lesz szükség a mobiltelefonra, tévére, akkor azok a cégek, amik most ezeket gyártják és forgalmazzák, csődbe mennek. Milliók veszítik majd el a munkájukat. Ha nem kell többé tanulni, akkor iskolák és tanárok sem kellenek. Most hirtelen más nem jut eszembe, de ez gazdasági katasztrófához vezethet – motyogta ijedten az orvos.

Az öltönyös férfi felkelt, és határozott mozdulattal letette a kiürült poharát az asztalra.

– Doktor, mi nem azért fizetjük magát, hogy a gazdasági implikációkon törje a fejét. Ezt bízza csak ránk! Inkább arra koncentráljon, hogy a chip minél hamarabb piacra dobható legyen. Most magára hagyom, mert gondolom, az elektronikai kutatócsoportunkat is szeretné tájékoztatni a fejleményekről. Egyben szeretném emlékeztetni a velünk kötött titoktartási egyezményre.

– Piacra dobható… – morogta az orvos, majd a cég ügynökére pillantott. – Ne aggódjon, Mr. Smith, nem fogok árulkodni senkinek. Csupán egyetlen dolgot nem értek. Miért éri meg a SoftComnak, hogy ezt a chipet elterjessze? Ha jól tudom, a cégnek is nagy érdekeltsége van a telekommunikációs területen, és ezzel a chippel saját magának is kárt okoz.

– Látja, ezért vagyok én az üzletember, és maga az orvos. Az igazi pénz már régen nem a különböző fizikai termékek gyártásában és eladásában van, hanem az információban. Kit érdekel, ha elveszítünk pár üzletrészt, ha cserébe hozzáférhetünk ehhez – nevetett fel a jól öltözött férfi, a fejére bökve.

Woodhouse még hosszú másodpercekig bámulta a Smith mögött becsukódott ajtót, és szörnyű balsejtelem lett úrrá rajta a jövőt illetően.

Első rész: A lázadók

2081. július 12. Észak-Amerika, Keleti Mega City.

A lustán nyújtózkodó fény már szétkergette a maradék éjszakai felhőket, csillogó bukfencet vetett a város felhőkarcolóinak üvegtábláin, és bearanyozta az utcák szürke betonját. Néhány korai járókelő az égre sandítva megállapította:

– Ma is meleg napunk lesz.

Az ébredező forgalom zajába egyre több és több hang csatlakozott. Az antigravitációs buszok és vonatok zümmögése, a néha felvijjogó, erősödő-elhalkuló mentő- és rendőrjárművek szirénái, az építkezéseken feldübörgő munkagépek és a daruk kerepelése kicsit úgy hangzott, mintha egy hatalmas szimfonikus zenekar kezdene rá. A láthatatlan karmester megadta a kezdő jelet, és a hangszerek sorra kapcsolódtak be a műbe.

A 39. utcában, messze a többi felhőkarcoló fölé tornyosuló SoftCom épület negyvenhetedik emeleti kis vezérlőhelyiségében a már erősen őszülő takarító, Karanbir Singh megcsóválta a fejét.

– Nem értem én az embereket. Meg van ez a világ bolondulva.

Fiatal társa, Amos Wright csak futó pillantást vetett az öregre, de nem hagyta abba a munkát a terminálján. Fürge ujjakkal érintgette a megfelelő ikonokat, és utasította az összes automatizált takarítógépet, hogy térjenek vissza a depóba. Kivéve egyet, mert azzal neki még dolga volt.

– Hallod, Amos? Hozzád beszélek!

A fiatalember gyorsan lezárta a munkaállomást, majd hátradőlve társához fordult a székkel.

– Hallottam, Kara. De ezt már mondtad százezerszer.

– Aha, akkor azt is tudod, miért mondom ezt, igaz?

– Ajjaj, nagyon is jól tudom – emelte fel megadóan a karját Amos. – De szépen kérlek, ne kezdd el megint. Igen, beteg világban élünk, de sem te, sem én nem tehetünk ez ellen semmit. Mára végeztünk. Menj haza, és pihenj egy kicsit!

Az idős férfi dühösen legyintett.

– Jól van, jól van. Fiatal vagy, türelmetlen. Nem akarod hallani, amit az öregek makognak.

– Bevallom, azt szívesebben hallanám, hogy fizetésemelést kaptunk – vigyorodott el Amos, és beletúrt rövid, barna hajába.

Figyelte, ahogy Karanbir – röviden csak Kara – nehézkesen felkászálódik a székből, és lassan, remegő kézzel elkezdi összeszedegetni a holmiját. Hirtelen nagyon megsajnálta az idős férfit. Hetvenkét éves, még négy éve van hátra a nyugdíjig, de Amos úgy vélte, kollégája már nem éri meg azt a kort. Egyre többször kapta rajta, amint barna arcbőre hamuszürkévé vált, és fojtott, fájdalmas nyögésekkel a mellkasát masszírozta. Eleinte kérdezgette, mi a baj, és mit tehetne, de Kara csak rálegyintett a dologra.

– Kutya bajom, csak fáradt vagyok. Megtudod majd te is, mikor megéred a hetedik X-et.

Amos ugyan nem volt orvos, de a szívprobléma tüneteit még ő is képes volt felismerni. Tanácsolta volna az öregnek, vizsgáltassa ki magát, de tudta, hogy nincs egészségbiztosítása. Hogyan is lett volna, mikor az alapbiztosítás is egy vagyonba kerül? Az egyetlen, amit a közkórházban tettek volna a férfival, hogy a kezébe nyomnak pár levél olcsó, semmire sem jó fájdalomcsillapító tablettát, felveszik a nevét a mérföldhosszú várólistára, és szépen hazaküldik. Karanbir berakta az ételhordó dobozkáját az ezeréves kis táskájába, elrakta az összehajtogatott pokrócot, amin a műszakja alatt ücsörgött, majd bizonytalanul körülnézett a lapos monitorokkal és kontrollegységekkel zsúfolt helyiségben.

– Van még valami? – morfondírozott félhangosan.

Rántott egyet olajzöld „Személyzet” feliratú kezeslábasának cipzárján, majd Amoshoz fordult.

– Körbejárod az én részlegeimet is?

Minden műszak végén, mikor a távirányítású gépek befejezték a takarítást, a két ügyeletesnek kötelessége volt végigjárni az összes szintet, hogy leellenőrizzék az elvégzett munkát. A cég kínos pedantériával ügyelt a tisztaságra, ami valahol érthető is volt, mivel az épületben kapott helyet a sok száz B-Link adatbank és vezérlőközpontok egyike is.

– Persze, menj csak nyugodtan – bólintott Amos.

Mielőtt nekivágott volna az emeleteknek, újra aktiválta a képernyőjét, és megkereste rajta az utolsó, még mindig készenléti állapotban várakozó takarítógépet. Enyhe idegességet érzett, mert fogyott az ideje. Ha a biztonságiak hamarabb bukkannak rá a gépre, mint hogy ő odaérne, akkor meg kell majd valahogy magyaráznia, miért nem tért még vissza a gép a depóba. Ha pedig rajtakapják, amint az automata egységgel bíbelődik… Arra jobb volt nem is gondolni.

Magában átkozta azt a genetikai hibát, ami meggátolta őt abban, hogy neki is lehessen B-Link chipje. Volt valami Amos génstruktúrájában, amit az orvosok sem tudtak megmagyarázni. Valami, ami miatt az agya nem volt hajlandó elfogadni a chipet. Számtalanszor próbálták, különböző modellekkel, de pár napon belül vagy meghibásodott a chip, vagy ki kellett venni, mert olyan migrénes fejfájást okozott, hogy üvöltve fetrengett tőle a padlón. A teljes lakosság alig három százaléka mutatott hasonló elváltozásokat, és Amos egészen huszonegy éves koráig kifejezetten szerencsétlennek érezte magát emiatt. Más gyerekek percek alatt letöltötték a számukra megszabott és hozzáférhetővé tett tananyagot, míg ő heteket, hónapokat görnyedezett a hagyományos terminál felett. Míg a kortársai már régen az egyetemi anyaggal birkóztak, ő még mindig csak a középiskola utolsó évfolyamának tankönyveit bújta. Aztán huszonegy éves korában találkozott valakivel, aki teljesen megváltoztatta az életét.

„Ne ábrándozz, Amos! Dolgod van!” – rántotta ki saját magát az emlékeiből.

A képernyőre pillantva elégedetten nyugtázta, hogy a szögletes masina békésen várakozik a huszonhatodik emeleti B-Link központi elosztótermébe vezető biztonsági ajtó előtt. Óvatosan felkapta a vezérlőpult alá rejtett hátizsákját, és sietve elhagyta a takarítók csöppnyi helyiségét. A táska ólomsúlyként húzta a vállát, de nem merte átdobni a másik oldalra.

„Hogyisne! Még csak az kellene, hogy pont akkor induljon be, amikor még itt rohangálok vele” – gondolta, és megszaporázta a lépteit.

A kihalt, mesterséges fényben fürdő folyosók falai kísértetiesen verték vissza a cipőjének és kapkodó lélegzetének hangját. Soha nem értette, miért is kell ekkora épület a cégnek, hiszen alig pár tucat ember volt, akik ténylegesen bejártak ide. A többi, közel ezer alkalmazott a Linken keresztül, otthonról dolgozott. Csupán a karbantartók, a biztonságiak és pár mérnök vagy technikus tartózkodott napközben a toronyépületben.

„Kevés ember vagy sem, attól még rajtakaphatnak. Mozgás, Amos!” – biztatta magát. Lihegve ért oda a folyosó egyik beugrójában pihenő masinához. Vigyázva tette le a hátizsákot a fényesre polírozott, antisztatikus műanyag padlóra. Gyors pillantással meggyőződött róla, hogy nincs a közelben senki, majd a kezeslábasa zsebéből előhalászott csavarhúzóval ügyesen eltávolította a takarítógép egyik burkolólemezét. A hátizsákból kivett egy jókora, termoszra emlékeztető tárgyat. Néhány pillanatig bámulta az ezüstös hengert, és arra gondolt, akár sikerül ez az akció, akár nem, neki el kell tűnnie a megapolisz déli, elhagyatott városrészeiben. Talán még a várost is el kell majd hagynia. Abban viszont biztos volt, hogy fél órán belül már ő lesz a környék legkeresettebb embere.

Megérintette a henger aktiválógombját, mire egy kis vörös fény kezdett el villogni a tetején. Finom mozdulattal behelyezte a gép belsejébe, majd immár egyre idegesebben dolgozva visszalökte a fedőlemezt, és manuálisan új parancsot adott a takarítógépnek. A bőrönd formájú gép életre kelt, és engedelmesen elindult a B-Link rendszer elosztóterme felé.

Amos még megvárta, amíg a biztonsági ajtó becsukódik az automata mögött, majd megpördült, és szinte futva igyekezett a tetőn kialakított parkolóba, ahol az antigravitációs motorja parkolt.

Alig lépett ki Karanbir az épületből, hogy megtegye a pár száz méteres utat a legközelebbi antigrav-buszmegállóig, mikor rémülten kapott a zsebéhez. A kulcsai ott maradtak a takarítók kontrollhelyiségében. Bosszankodva fordult meg, és a szembejövőket kerülgetve igyekezett vissza a SoftCom épületébe. A már szinte túlzó méretű aulában a nagydarab biztonsági őr rácsodálkozott.

– Mi van, Kara? Lehúzol még egy műszakot?

– Na persze, ezért a pénzért? Csak a kulcsaimért jöttem vissza.

A fegyveres bólintott, és már fordult is el az öregtől.

Felliftezett a harminckilencedikre, és amint belépett a kis vezérlő szobába, egyből észrevette a pulton heverő kulcscsomót.

„Legközelebb a fejemet fogom elhagyni” – morgolódott magában, és már indult volna kifelé, amikor a pillantása Amos munkaállomására esett. Meghökkenve pislogott párat, majd közelebb lépett, de a lezáratlan terminál képernyőjén továbbra is ugyanazt látta. Az épület alaprajzi ábrája szerint a huszonhatodik emeleti B-Link elosztó teremben egy takarítógép bóklászott.

„Hát te meg mit keresel ott?” – csodálkozott rá.

A munkaállomást figyelemre sem méltatva a saját chipjén keresztül kapcsolatba lépett az épület karbantartási szerverével, és utasította a partizánkodó masinát, hogy térjen vissza a depóba. A gép azonban nem reagált a parancsra, továbbra is fel-alá mozgott a távoli teremben.

„Ez így nem lesz jó, haver! Nem mész vissza a helyedre?”

A harmadik próbálkozás után feladta, és keservesen felsóhajtott:

– Remek, akkor most mehetek oda, és manuálisan kell fenéken billentenem téged. Semmi más nem hiányzott, mint egy műszaki hiba.

Olyan gyorsan iparkodott a liftekhez, amilyen gyorsan köszvényes lábai bírták. Az elbitangolt gépet sürgősen vissza kellett irányítani a depóba, mert ha valamelyik mérnök vagy technikus ott találja, akkor azért Amost is és őt is megszorongatná a vezetőség. A cég előírásai szigorúak voltak, és nem tolerálták a tévedéseket. Egy ilyen malőr könnyen az állásukba kerülhetett.

Zihálva ért oda az elosztóteremhez, és megkönnyebbülve látta, hogy a takarító masina nem okozott semmiben kárt, csupán újra és újra ugyanazt a kis padlórészt sikálta.

„Programhiba” – állapította meg Karanbir. „Legalább a karbantartófiúknak lesz mivel elszórakozniuk” – vigyorodott el a gondolatra.

A kissé megbolondult gép láttán felötlött benne a múltja. Huszonhét évvel ezelőtt még ő is karbantartótechnikus volt egy olyan cégnél, amelyik a marsi kolóniák számára készített speciális, a vörös bolygó klímájához igazodó gépeket és berendezéseket. De ahogy a Mars egyre önállóbbá vált, úgy fogyott a munkájuk, míg egy szép napon a maradék munkaerőt is szélnek eresztették. Ugyan felajánlották neki, hogy áttelepülhet a Marsra, de ő nem kért belőle. Nem szerette volna a hátra levő életét egy kupola alatt szorongva leélni. Felesége, Eesha ugyan támogatta az ötletet már csak a biztos állás miatt is, de Karanbir megmakacsolta magát.

– Nem és nem! Vagyok annyira jól képzett és gyakorlott, hogy könnyedén találok másik munkát.

Hatalmasat tévedett. Több mint tíz évig volt munka nélkül, hiába házalt, kérlelt és könyörgött. Hat évvel az elbocsájtása után egy különösen csúnya influenzajárvány söpört végig a kontinensen. A szokásos antibiotikumok és gyógyszerek semmit sem értek, ami pedig hatásos lett volna, arra nem futotta nekik. Eesha, a halk szavú, örökké mosolygó kis felesége is ágynak esett. Két héttel később pedig pár baráttal együtt kísérték el az asszonyt az utolsó útjára.

Nagy levegőt véve tért vissza a valóságba. Ez mostanában sokszor megesett vele: többet járt a múltban, mint a jelenben.

Összevonta a szemöldökét, és a makrancoskodó géphez lépett. Mielőtt még a programkapcsolókhoz nyúlhatott volna, észrevette, hogy az egyik borítólemez nem illeszkedik rendesen.

„Nocsak! Lehet, hogy itt van a probléma? Ki nyúlhatott a géphez?”

Megnyomta a vészleállító gombot, és amint a masina elcsendesedett, a kulcscsomójára akasztott multifunkciós szerszámmal nekilátott, hogy eltávolítsa a fedelet. Régen volt már, amikor utoljára javítania kellett bármiféle berendezést, ám a lemez alatt megbújó ezüstös henger láttán ijedten lépett egyet hátra. Az nyilvánvalóan nem volt a takarítógép része, és a villogó piros fény semmi jóra nem utalt. Rogyadozó lábakkal lépett kapcsolatba a biztonságiakkal.

– Gunnerson – pattant az őr arca és hangja Karanbir agyába. Ugyanaz a férfi volt, akivel az aulában találkozott.

– Gyere a huszonhatodik emeletre, az elosztóterembe. Találtam egy olyan tárgyat, aminek szerintem nem lenne szabad itt lennie.

– Igen? Le tudod írni, hogyan néz ki? – vonta fel a szemöldökét az őr.

– Fémszínű henger villogó vörös fénnyel a tetején, elrejtve az egyik takarítógépben. Úgy harminc centi hosszú és tíz centi széles lehet.

Gunnerson szeme elkeskenyedett.

– Ne nyúlj semmihez, fél percen belül ott vagyok! Hallod, Kara? Semmihez ne nyúlj!

– Miért, mi ez, te jó ég? Mi a fene ez az izé? – kérdezte remegő hangon Karanbir, de mire kimondta, már ő maga is sejtette a választ.

– Egy rohadt bomba, öregem. Fél perc, és ott vagyok! – mordult fel a biztonsági ember, és kilépett a kapcsolatból.

Amos igyekezett a lehető legkevésbé feltűnően repülni. Nem akarta felhívni magára a figyelmet, hát betartotta a sebességhatárokat. Olyan szabályosan váltott sávot, amikor átsorolt valamelyik másik légi csatornába, ahogy azt tankönyvekben tanítják. Máskor előszeretettel hozta a frászt az emberekre azzal, hogy alig pár méterre a felhőkarcolók üvegtáblái mellett zúgott el, de most tisztes távolságot tartott az épületektől is.

Látszólag békésen kocogott a forgalommal, de ha valaki belátott volna a sisakja fekete plexije mögé, akkor egy ideges tekintetű, izzadó fiatalember arca tárult volna a szeme elé. A sisak arcvédőjét a helyi információs csatornára hangolta. Időről-időre a látómezejének bal felső sarkában megjelenő kis képernyőre pillantgatott, és várta, mikor jelentik be a közmédiában a robbanás hírét. Már régen maga mögött hagyta az alig negyven éve még New York-ként ismert város határvonalát, és elhagyta a valamikori Philadelphiát is, amikor végre szó esett a SoftCom épületben történtekről.

A riporter nem bocsátkozott részletekbe, csak röviden és tárgyilagosan közölte, hogy ismeretlen elkövető robbantást kísérelt meg egy meg nem nevezett cég épülete ellen. A támadásban egy biztonsági őr és egy takarító megsérült. Állapotuk stabil, nem életveszélyes. A jól öltözött nő még annyit hozzátett, hogy a rendőrség nagy erőkkel nyomoz az elkövetők után, de sejteni vélik, az NC közösség valamelyik jelentéktelen, szélsőséges csoportja lehet felelős a történtekért.

Amos dühösen felordított a sisakjában.

– Mi az, hogy megkísérelte a robbantást?! Jelentéktelen csoport?! Ti rohadékok!

Dühe hirtelen elpárolgott, mikor eljutott a tudatáig a hír azon része, miszerint két ember is megsérült.

– Remélem, nem Karanbirről van szó – motyogta, majd megrázta a fejét. – Nem, az nem lehet. Ő hazament. Láttam a monitoron, amikor kiment az épületből. De miért hazudnának? Mi hasznuk származhat abból, hogy hazudnak?

Ingerülten fújt egyet.

– Ez annyira jellemző a cégre! Nemcsak a SoftComra, de az összesre, amelyiknek befolyása van a médiára. Félinformációkat, hazugságokat, szándékosan kifacsart tényeket tálalnak az embereknek, akik boldogan elhiszik, hogy minden a legnagyobb rendben van a világban. No, meg ez az ostoba, kétbetűs név! „NC”, amit a „Nem Chipesek” kifejezésből kreált valamelyik idióta, aztán elterjedt a köztudatban. Nekik igenis van becsületes nevük: Az Ellenállás. De senki sem hívja őket így, és a hírcsatornák még véletlenül sem említik ezt a nevet, mert az túl baljóslatú vagy – uram bocsá’– reménykeltő lenne az emberek számára.

Dohogását egy, a sisakja plexijén felvillanó vörös üzenet szakította félbe.

„Figyelem! Ön elhagyja a biztonsági zónát! Ezen a vonalon túl a rendőrség nem tudja teljes mértékben garantálni a biztonságát!”

– Nem mondod! Pont ezért jövök ide, haver – szűrte a fogai között.

Az alacsony, régi épületek immár nem mellette, hanem vagy száz méterrel alatta suhantak el, és a valamikori főváros maradványai felett repülve hamarosan meg is pillantotta a keresett helyet. A poros játszótér, ahol leszállni igyekezett, egy elgazosodott park közepén terpeszkedett. Ereszkedés közben szomorúan nézte a rozsdás mászókákat, mára már tovatűnt hinták helyeit és a rengeteg szemetet. Az egész környék kihaltsága arról tanúskodott, hogy sok évtized telhetett el azóta, amikor ez a terület még gyerekzsivajtól volt hangos. Manapság a gyerekek már nem játszottak. Azaz játszottak, de csak a Linken, és csak azt, amit és ahogyan a Link engedélyezte. A játszóterek elavulttá váltak, akárcsak a cirkuszok, vidámparkok, állatkertek. Amos emlékezett a dátumra, amikor az utolsó állatkerti oroszlánt lelőtték: 2077. december 19. Az állat elszállítása Afrikába túl költséges lett volna, és a szakemberek azt állították, az egész életében fogságban tartott állat amúgy sem élné túl a vadonban. Amos látta az erről készült eredeti felvételeket. A fájl mélyen eltemetve létezett a Link adatbázisában, de az Ellenállás informatikusai számára mégsem volt eléggé elrejtve.

Az állat idegesen morogva járkált a ketrecében, és mikor az ápolója egy adag nyers húst vetett oda neki, gyanakodva, sárga szemének bizalmatlan pillantását a rácson túl ácsorgó emberekre szegezve állt neki az ebédjének. Hirtelen egymás után két dörrenés csattant, és a fenséges bestia úgy csuklott össze, mint egy rongybaba. Az egyik mancsa még remegett kicsit, mintha a halál elől akart volna félreugrani. Az igazán visszatetsző a dologban az volt, hogy a Linken ez az információ úgy jelent meg, hogy az oroszlán – akit egyébként George-nak hívtak – gyógyíthatatlan beteg lett, és ezért el kellett altatni.

Sokan gyászolták George-ot. A Link közösségi csatornáin sok millió „Nyugodj békében, George!” és hasonló üzenetek keringtek napokig. Aztán az emberek egyik napról a másikra elfelejtkeztek a halott oroszlánról.

A fiatal takarító nem állította le a hajtóműveket, csak lebegésre kapcsolta a járművet, csizmás talpát a földön nyugtatva. Nem kellett sokáig várnia. A közeli megzörrenő bozótosból egy mosdatlan kinézetű alak bukkant fel. Hajdanán kék, koszos overallján egy nagy erőműlánc kifakult logója sejlett fel.

A gubancos szakállú ismeretlen óvatosan lépett közelebb. Amos levette a sisakját, mire a torzonborz férfi elvigyorodott.

– Minden rendben ment?

– Azt hiszem. De ahhoz, hogy megtudjuk, ne a Linkről vegyük az információt, igaz?

– Pontosan. Törjön a link! – bólintott az ismeretlen, majd a motorról leszálló Amos sisakjáért nyúlt. – A sikló a sövény túloldalán vár rád.

– Köszönöm. Törjön a Link!

Figyelte, ahogy a férfi a fejébe nyomja a fekete törhetetlennek titulált sisakot, felpattan a jármű nyergébe, majd nagy lendülettel a levegőbe ugrat, és eltűnik a park fái felett. Nem tudta biztosan, de sejtette, hogy a motorból hamarosan olvadt fém lesz. Így garantáltan nem akadnak majd a zsaruk a jármű nyomára. Ég felé fordított arcát néhány pillanatig még fürdette a júliusi napfényben, majd hunyorogva megkerülte a bozótost. A túloldalon, a repedezett, gazzal felvert betonúton egy szebb időket is látott, nagyobb méretű tehersikló parkolt. A sofőr unott képpel rágcsált valamit.

– Törjön a Link!

A férfi dünnyögött valamit, végigmérte Amost, majd fejével a sikló rakterének halk zümmögéssel felnyíló ajtaja felé biccentett a fejével.

– Már várnak téged.

A takarító bemászott a raktérbe, majd rémülettől elkerekedő szemmel meredt a rászegeződő két pisztolycsőre. Két, az eddigieknél valamivel jobban öltözött férfi meredt rá szótlanul, majd az idősebbik, teljesen átlagos kinézetű alak elmosolyodott, és leengedte a fegyverét.

– Sajnálom, nem lehetünk elég óvatosak.

Sem a férfi, sem a fiatalabb társa nem mutatkozott be. Az ellenállásban a neveket jobb volt nem tudni. Ha akármelyiküket is elfogják, hiába szondáznák az agyukat, a nevek akkor is a nemtudás mélyén, rejtve maradtak volna.

– Megértem, de a frászt hoztátok rám – szusszantott Amos. – Mik a hírek?

A fiatalabbik, hosszú haját lófarokban viselő ellenálló már a furgon rakodóterét szinte teljesen elborító, villogó monitorok egyikéhez fordulva válaszolt:

– A szokásos blabla a Linken. Hazudnak, ködösítenek, félremagyaráznak. Amit viszont biztosan tudunk: a bomba felrobbant, és 0.25 másodpercig tartott, mire a Link átirányította az összes aktív felhasználót egy másik központ elosztójához. Megtettük az első csapást – fordult vissza boldogan vigyorogva a két másikhoz.

– Na, azért ne legyünk annyira büszkék. Ez még csak a kezdet, és fel kell készülnünk, hogy a SoftCom hamarosan minden pribékjét ránk uszítja.

– Negyed másodperc? – kérdezte csalódottan Amos. – Csupán negyed másodpercre sikerült részlegesen megbénítani a Linket? Hány embert érintett a kiesés?

– Ha pontosak az adatok, akkor úgy harmincezer felhasználó tapasztalt leállást.

Amos lehuppant a tehersikló padlójára, és hitetlenül csóválta a fejét.

– Ez nem valami fényes eredmény. Ennyi tervezés és rákészülés után kicsit többet vártam volna.

– Ugyan már! Harmincezer ember tapasztalhatta meg, hogy a Link nem tökéletes. Csupán több ilyen bátor önkéntesre és kicsivel hatékonyabb eszközökre van szükségünk.

– Lehetséges, ezt nem tudom. Jut eszembe, a hírek szerint két ember megsérült. Van erről valami információnk?

Az enyhén őszülő férfi szeme összevillant a technikuséval.

– Igen, nos… két ember, egy őr és egy takarító megsérült. Pontosabban olyan súlyosan megsérültek, hogy mindketten a helyszínen meghaltak.

– Karanbir – motyogta megrendülten Amos. – Ennek nem lett volna szabad megtörténnie! Ez nem volt benne a tervben. Legközelebbre ki kell dolgoznunk valamiféle másodlagos tervet, hogy ne követeljen emberéleteket az akció…

Mondta volna tovább, de inkább elhallgatott, mivel a másik két fél részéről nem érkezett más reakció, csak gyanúsan nagy hallgatás és az egyetértő megjegyzések vagy bólogatás teljes hiánya. Az idősebbik ellenálló hidegen pillantott rá.

– Nézd, senki nem szeretné, ha áldozatokkal járna a tevekénységünk. De vannak olyan helyzetek, amikor elkerülhetetlen, és még ha akarnánk, sem tudnánk áldozatok nélkül megoldani a problémát. Aki ezt nem érti meg, annak nincs helye közöttünk.

A fagyos szürke szempár láttán Amos nyelt egyet, majd bólintott.

– Érteni értem, csak szeretném elkerülni a vérontást, ha lehet.

– Akkor egy oldalon állunk, barátom. Most legyen annyi elég, hogy megtettük az első lépést, és harmincezer emberhez jutott el az üzenetünk – mosolyodott el a férfi, de a tekintete továbbra is hideg, fürkésző maradt.

Ezalatt, valahol a Link legerősebb biztonsági protokollok által védett szintjén, mindenki mástól rejtve heves üzenetváltás zajlott. A rendszer csupán Felhasználó-19 és Felhasználó-238 néven regisztrálta a beszélgetők identitását, és az egész kommunikációt a legmagasabb titkosítással látta el.

– Mennyi embert érintett a probléma?

– A legutolsó információk szerint, 28487 felhasználó tapasztalt rendszerhibát.

– Értem. Van valami terv, hogy miként csökkentsük az utóhatást?

– Még nincs, uram. A szakértői tanács jelenleg is ezen dolgozik, de…

– Ne hozzon ki a sodromból! Majdnem két órájuk volt, hogy döntsenek! Min vitatkoznak annyit?

– A marketingcsoport szerint valami újat kellene biztosítanunk az érintetteknek, a mérnök csoport úgy gondolja, hogy ki kellene cserélnünk a chipjeiket, a pszichológiai csoport szerint pedig csak hagyjuk, hogy maguktól elmerüljenek a dolgok, és ne emlékeztessük rá az embereket. A gazdasági csoport meg csak nyafog azon, hogy akármit is csinálunk, az sokba fog kerülni.

– Rendben, hagyjuk a szakértőket. Maga mit javasolna?

– Én, uram? Nekem nincs akkora jogköröm, hogy bármit is javasoljak.

– Nem azt kértem, hogy mássza meg a Himaláját, csak hogy foglaljon állást! Ó, hogy az a… Mindent nekem kell csinálni? Ide figyeljen, van egy ötletem, úgyhogy ezt most közvetlen utasításba adom, mert látom, hogy máskülönben maguk az életben nem jutnának dűlőre a problémával. Az érintett embereknek ajánljanak fel két hetet ingyen az „M” jelölésű kommunikációs és médiacsomagból. Két hét után ellenőrizzék le, mennyire emlékeznek az alanyok. Akiknél szükséges, ott folytassák, akinél nem, annál szüntessék meg a speciális ajánlatot.

– De, uram, az „M” csomag még csak kísérleti stádiumban van! Ráadásul több mint négyezer érintettnek még csak ötödik generációs chipje van. Ha azzal nyúlunk bele a memóriába, az olyan, mintha láncfűrésszel hajtanánk végre szervátültetést. Személy szerint én még a hatos sorozattal sem mernék próbálkozni, mert a letöltés az adatfluktuáció miatt nem mindig a legtökéletesebb.

– Imádom a hasonlatait, de nekem ne akarjon itt humorizálni! Ezt rendesen elcseszték, hát fogja be a száját, és tegye, amit mondok, különben hamar a kapun kívül találja magát! Megértett?

– Igen, uram.

– Na azért! Ezeknek a régebbi chipeknek mekkora a hozzáférési szintje?

– Egy pillanat… Aha, igen, megvan. A legmagasabb is csak négyes szintű, uram.

– Szóval egyszerű technikusok, alsó vezetők, munkások, adminisztrátorok?

– Igen, uram, valahogy úgy.

– Helyes, akkor kezdjék el közöttük osztogatni az „M” csomagot. Ha közülük néhánynak főtt brokkolivá válik az agya, az még mindig kisebb probléma, mintha kiderülne a rendszerhiba igazi oka. Legfeljebb majd a cég magánklinikáján helyezzük el őket arra a kis időre, amíg még életben vannak. Világosan beszéltem?

– Igen, uram.

– Akkor lássanak hozzá, de azonnal!

– Mike, készülsz valahova?

– Igen, drágám, ki kell szállnom egy bűncselekményhez. A kapitány ragaszkodik hozzá, hogy személyesen jelenjen meg valaki. Szerinte ez megnyugtatóbb a fejeseknek, és jelzésértékű, hogy a rendőrség komolyan veszi az ügyet.

Az asszony a gőzölgő kávésbögréje felett kaján pillantással mérte végig a férfit.

– Nem hiszem, hogy eléred a kellő hatást, ha pizsamában, papucsban állítasz be. Persze, ez attól is függ, mit akarsz elérni.

Michael Hanley, másodosztályú nyomozótiszt meghökkenve pillantott végig magán, majd elmorzsolt egy káromkodást.

– Az a nyavalyás Link az oka! Szinte soha nem kell helyszínre mennünk, mert a járőrök meg a robotok megteszik a jelentésüket, mi meg csak összerakjuk a képet a Linken keresztül – magyarázta szinte védekezően.

– Jó, jó, de most neked kell menni. Úgyis régen láttalak már egyenruhában – mosolyodott el a nő.

– Lehet, hogy most sem fogsz, ha nem jön rám. Több mint két éve nem volt rajtam – vágott fancsali arcot a rendőr.

Magára rángatta a kék-fekete egyenruhát, majd a széfből előkotorta a fegyverövet, és magára csatolta. Kivette a pisztolyt, ellenőrizte a tárat, bebiztosította a fegyvert, és gyorsan az oldaltokba rejtette. Az egyenruha ugyan még épphogy passzolt rá, de jó emlékeztető volt arra, hogy ideje lesz kicsit többet látogatni a konditermet.

Elena, a felesége elismerő pillantást vetett a konyhába visszatérő férjére.

– Na, így már sokkal jobb.

– Kinek? Mert nekem nem, az biztos – rángatta meg mogorván a nyomozó az egyenruha kicsit talán túlságosan is szoros, félmagas gallérját.

A nő megrázta barna fürtjeit.

– Csak azt akartam mondani, jól nézel ki egyenruhában. Nézzenek oda, már bókolni sem lehet? Azt hittem, ezzel javítok a morcosságodon.

– Ne haragudj, tényleg nem vagyok ma jó hangulatban. Az ügy, amihez ki kell mennem…

– Csitt! Nem akarok hallani róla! Tudod jól, hogy még nekem sem beszélhetsz a rendőrségi dolgokról. Nem szeretném, ha lefokoznának, vagy ilyesmi.

– Nem, persze, igazad van – bólintott Mike, és megpróbálta figyelmen kívül hagyni a ruhába beépített golyóálló lapok kényelmetlen nyomását. „Hogy a fenébe bírtam ki ezt a cuccot napi tíz-tizenkét órában, amikor még járőr voltam?” – dohogott magában csodálkozva. Elena eléje tolt egy nagy adag kávét, és a férfi szórakozottan megragadta a bögrét. Két másodperccel később sziszegve le is tette a pultra.

– Forró!

A nő elnevette magát.

– Mit vártál a kávétól? Te panaszkodnál a leghangosabban, ha hideg lenne. – Majd elkomolyodva hozzátette: – Mike, mi van veled? Nagyon nem vagy ma önmagad.

– Igen, tudom. Csak ez az ügy… Nem beszélhetek róla, de annyit talán büntetlenül elmondhatok, hogy sok éve nem történt még hasonló sem, mint a mostani dolog.

– Akkor viszont mars a helyszínre, mert látom, lélekben már úgyis ott vagy. Legalább én is kicsit hamarabb kezdhetek. Egyébként is van még egy kis lemaradásom tegnapról. Sipirc, Michael Edward Hanley, ne is lássalak vacsora előtt, de azért vigyázz magadra!

– Ígérem, egy darabban jövök haza – lehelt futó csókot a nő szájára a nyomozó, és már trappolt is kifele a lakásból.

Megpillantva magát a lift hátsó falát beborító hatalmas tükörben, elismerte, hogy az asszonynak igaza volt. Egész jól állt neki az egyenruha, csak ne lett volna olyan kényelmetlen. A tüsire vágott hajával, acélszürke szemeivel és a frissen borotváltság ellenére is örökké megmaradó borostájával kiegészítve a látvány egész macsós összképet adott.

Magát bámulva a pár nappal ezelőtt látott klasszikus, majd’ hetven éves film jutott eszébe. Elena addig nyaggatta, amíg ő is le nem töltötte a Linkről, és meg nem nézte. A történetre már nem nagyon emlékezett, de arra igen, hogy a főhős, aki valami motoros banda főnöke volt, majdnem teljesen olyan bőrdzsekit viselt, mint az ő egyenruhájának kabátja. „Hiába, na! Nincs új a nap alatt.”

A kihalt parkolóban ballagva enyhe irigységgel gondolt a feleségére, aki csak beül a parányi munkaszobába, amit Mike csak „rabszolga-sufni” néven emlegetett, rákapcsolódik a reklámügynökség szerverére, és már dolgozik is. Legtöbbször ő is így csinálta, mert az adatgyűjtést és az egyéb ilyen kulimunkát az alacsonyabb beosztású rendőrök végezték. Nekik, nyomozóknak csupán a megadott információk alapján kellett az ügyet felgöngyölniük, és az ügyészség felé továbbítaniuk. Minden, ami a munkájukhoz kellett, megtalálható volt a Linken, ahhoz pedig nem kellett az irodában ücsörögni. Legtöbbjük be se járt a kapitányságra, csak a havi egy-két, kötelezőjellegű megbeszélésen, vagy ahogy ők hívták, „pofaviziten” jelentek meg.

Sóhajtva mászott be a járműbe, és amint elhelyezkedett, a nyakát szorongató gallér elindította az eddigi leghevesebb támadását a férfi légcsöve ellen. Dühösen oldotta ki a felső két mágnespántot, és immár szabadabban lélegezve nyúlt a sikló kapcsolóihoz. A jármű egy gombnyomásra színt váltott, és az ajtókon kirajzolódó címer, a tetőn felbukkanó széles, lapos villogók máris hivatalos rendőrjárművé változtatták az amúgy teljesen átlagos kinézetű siklót.

Automata üzemmódra állította a járművet, és kisuhant az egyre növekvő forgalomba. Nem sietett, mert a bomba már felrobbant, és a helyszínen sürgölődő technikus előzetes jelentése szerint nincs másik robbanószerkezet az épületben. Úgy vélte, az alig negyed órás repülőút elég lesz, hogy kicsit átgondolja az eseményeket.

A tetőn szállt le, ahonnan egy fontoskodó arcot vágó fegyveres biztonsági őr levezette az elosztóközpontba. A terem bejárata épen maradt, ahol az ajtó két oldalán két szobormerev rendőrségi robot ácsorgott. Magának sem szívesen ismerte be, de erős ellenérzése volt ezekkel a durván kivitelezett, elnagyoltan emberformájúra tervezett gépekkel szemben. Nem tudta megmagyarázni az okát, de egyszerűen nem bízott bennük. Szerencsére csak alacsony szintű intelligenciával látták el őket, és területbiztosításon, illetve komolyabb baleseteknél az emberek mentésén kívül másra nem igazán használták ezeket a két lábon járó túlértékelt kenyérpirítókat. A múlt havi hírlevél szerint a következő generációs robotok már közvetlen kapcsolatban lesznek a Linkkel, ami annyit jelentett, hogy nem lesz saját vezérlő- és memóriaegységük, hanem a Link mesterséges intelligenciája fogja irányítani az összes robotrendőrt. Mike ezt nem tartotta jó ötletnek, és az előző héten megtartott megbeszélésen szólt is a hadnagynak: