FORDÍTOTTA
LOSONCI GÁBOR

KEN FOLLETT

VESZÉLYES GAZDAGSÁG

GABO

A mű eredeti címe:

Dangerous Fortune

Szerkesztette: Rózsa Judit

A borítót tervezte: Szabó Márton

A kötetet tördelte: Gyergyák Bence

Copyright © Ken Follett, 1993

Hungarian translation © Losonci Gábor, 1993, 2015

Copyright © GABO Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-195-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

PROLÓGUS

1866

A tragédia napján a windfieldi iskola diákjai szobafogságban voltak. Egyébként a forró májusi szombat délutánt a déli mezőn töltenék, kriketteznének vagy a Püspökerdő fáinak árnyékából néznék a többiek játékát. Mégis szobafogságban sínylődtek, mert az iskolában felütötte fejét a bűn: a latintanár, Offerton tanár úr íróasztalából eltűnt hat egyfontos arany, és ezért az egész iskola gyanú alatt áll. Minden diák szobafogságban marad mindaddig, míg a tolvaj meg nem kerül.

Micky Miranda asztalánál ült, melynek lapjába soknemzedéknyi unatkozó kisdiák véste bele nevét, és egy kiadványt olvasott a gyalogsági fegyverzetről. Általában szívesen nézegette a kardokat és puskákat ábrázoló metszeteket, de ebben a hőségben lehetetlen volt összpontosítani. Az asztal túloldalán ült szobatársa, Edward Pilaster, latinfüzetébe temetkezve. Éppen Micky Plutarkhosz-fordítását másolta át, de most fölnézett, és tintafoltos ujjával a lapra bökve így szólt:

– Mi ez a szó? Nem tudom elolvasni.

Micky egy pillantást vetett a szövegre.

– Dekapitált – válaszolta. – Latinul is így mondják: decapitare. – Mickynek könnyen ment a latin, mert sok szó majdnem teljesen megegyezett spanyol anyanyelvével.

Edward tolla tovább sercegett a papíron. Micky nyugtalanul fölállt, és a nyitott ablakhoz lépett. Odakint állt a levegő, szellő se rezzent. Micky vágyakozó pillantást vetett az istállóudvaron túl sötétlő erdőre. A Püspökerdő északi végén túl, a régi kőfejtőben lévő tóra gondolt, az árnyékra, a hűvös és mély vízre.

– Menjünk úszni – mondta hirtelen.

– Nem szabad – válaszolta Edward.

– A zsinagógán keresztül kijuthatnánk. – Zsinagógának az internátus szomszéd szobáját nevezték, melyben három zsidó diák lakott. A windfieldi iskola vallásos toleranciájáról volt híres, ezért is esett rá a szülők választása, ezért küldte ide Edwardot metodista családja, és Mickyt katolikus apja. A hivatalos vallási türelem ellenére a zsidó diákoknak olykor volt mit szenvedniük más vallású társaik jóvoltából. Micky folytatta:

– Átmászhatunk a zsinagóga ablakán a mosókonyha tetejére, onnan leereszkedhetünk az istálló mögé, és belóghatunk az erdőbe.

Edward megrémült.

– Ezért vesszőzés jár – mondta.

A kőrisfa pálcát maga Dr. Poleson, az igazgató kezelte. A szobafogság megszegéséért egy kerek tucat kínos csapás járt. Micky egyszer már megkóstolta, mert szerencsejátékon kapták; még mindig összeborzadt, ha eszébe jutott. Ugyanakkor e pillanatban valószínűtlennek tűnt, hogy lebukjanak, a fürdőzés csábítása pedig ellenállhatatlanul vonzotta. Megvető pillantást vetett szobatársára. Edward nem örvendett különösebb népszerűségnek az iskolában; lustasága visszavetette a tanulmányi előmenetelben és a sportban, önzése elriasztotta a barátokat. Tulajdonképpen Micky volt egyetlen barátja, és Edward ennek megfelelően féltékeny is volt, valahányszor Micky más fiúkkal töltötte az időt.

– Akkor megyek Pilkingtonnal – jelentette ki Micky, és az ajtó felé indult.

– Ne menj vele – felelte Edward aggodalmaskodva.

– Miért ne mennék? Te teljesen berezeltél.

– Nem félek, csak be akarom fejezni a latint.

– Akkor fejezd be, én meg elmegyek Pilkingtonnal úszni.

Edward csökönyösen hallgatott egy pillanatig, aztán hirtelen beadta a derekát.

– Jól van na, jövök – mondta.

Micky kinyitotta az ajtót, és kilesett a folyosóra. Tanárt nem látott. Gyorsan átsurrant a szomszéd szobába, Edward pedig követte.

– Szervusztok, héberek – mondta Micky.

A szoba három lakója közül ketten kártyáztak; éppen csak föltekintettek egy pillanatra, aztán folytatták a játékot. A harmadik, Greenbourne, vagy közismertebb nevén a Dagadt süteményt majszolt édesanyja rendszeres csomagjainak egyikéből.

– Szervusztok – felelt jólelkűen. – Köll sütemény?

– Uramatyám, Greenbourne – mondta Micky –, úgy zabálsz, mint egy disznó.

Dagadt egykedvűen vállat vont, és folytatta a táplálkozást. Lévén zsidó is meg hájas is, elég gúnynak volt kitéve, mely azonban mind lepergett róla, mint kacsáról a víz. Micky szerint ennek sok köze lehetett azon tényhez, hogy a Dagadt papája volt a világ egyik leggazdagabb embere.

Micky az ablakhoz ment, kinyitotta és körülkémlelt. Az istállóudvaron egy lelket sem látott.

– Mit akartok? – kérdezte Dagadt.

– Megyünk úszni – felelte Micky.

– Meg fognak vesszőzni benneteket.

– Tudom – siránkozott Edward.

Közben Micky fölmászott az ablakpárkányra, megfordult, hasra feküdt, aztán leengedte magát a mosókonyha tetejére. Egy cserép mintha megreccsent volna, de nagyobb baj nem történt. Micky lekúszott a tetőn, és az ereszcsatorna vaskampóiba kapaszkodva lemászott az udvarra. Egy perccel később Edward is megérkezett. Micky kikukucskált a ház sarkánál; tiszta volt a levegő, így minden további tétovázás nélkül átszaladt az udvaron, be a fák közé, s futott tovább lélekszakadva, mígnem úgy érezte, hogy az iskola épületeiből már nem láthatják meg. Edward követte.

– Sikerült – mondta Micky. – Nem vettek észre.

– Visszafelé úgyis elkapnak – morogta Edward rosszkedvűen.

Micky barátjára mosolygott. Edward egyenes szőke hajával, kék szemével, vékony orrával tipikusan angol jelenség volt; vállas, mégis esetlen kamasz, akin minden ruha úgy állt, mintha gazdája nem találná benne a helyét. Egyidős volt Mickyvel, tizenhat éves, de a hasonlóság ezzel meg is szűnt. Mickynek nagy barna szeme volt és olajos, göndör haja. Sokat adott az eleganciára, sohasem mutatkozott piszkos vagy rendetlen ruhában.

– Bízzál bennem, Pilaster. Eddig is mindig vigyáztam rád, nem?

Edward megenyhülten vigyorgott.

– Igaz – mondta. – Menjünk!

Az ösvényt követve vágtak át az erdőn. A bükkök és szilfák árnyékában Micky hamarosan jobban érezte magát.

– Mit fogsz nyáron csinálni? – kérdezte.

– Augusztusban mindig Skóciába megyünk – felelte Edward.

– Vadászlesetek van arrafelé? – kérdezte Micky, aki az angol felső tízezer szóhasználatát elsajátítván tudta, a vadászles a megfelelő kifejezés még akkor is, ha valójában ötvenszobás kastélyról van szó.

– Olyasmi, de tulajdonképpen csak béreljük. De… apám nemigen szokott vadászni.

Edward ezzel a mondatával mintegy elismerte, családja nem az angol társadalom legfelső osztályához tartozik. Micky jól tudta, az arisztokrácia augusztusban madarakra vadászik, télen pedig rókát kerget; de ugyanígy tisztában volt azzal is, hogy az arisztokraták nem ebbe az iskolába küldik gyermekeiket. Windfieldbe üzletemberek, mérnökök gyermekei jártak, akiknek szülei nem pazarolták vadászatra a drága időt, nem grófi vagy püspöki csemeték. Pilasterék például bankárok voltak. Mickyt mulattatta, hogy az angolok szemében a henye főnemes többet ér, mint a serény polgár. Saját hazájában egyik sem érdemelt tiszteletet; ott csak a hatalom számított. Mi másra lehet még szüksége valakinek, ha hatalma van mások fölött, ha etetheti vagy éheztetheti, bebörtönözheti, megöletheti vagy élni hagyhatja embertársait?

– És te hol töltöd a vakációt? – kérdezte Edward. Micky erre a kérdésre várt.

– Én? Én itt maradok az iskolában.

– Már megint? Az egész szünidőben?

– Muszáj. Hat hét az út hazáig. Mire odaérnék, már indulhatnék is vissza, s még úgy is elkésnék.

– A kutyafáját, kellemetlen lehet.

Ami azt illeti, Micky nem is akart hazamenni. Anyja halála óta gyűlölte otthonát, ahol most kizárólag férfiak éltek; apja, Paolo, a bátyja, néhány nagybácsi meg unokatestvér, és négyszáz cowboy. Odahaza mindenki istenítette Micky papáját, de Micky csak idegent látott benne, egy rideg, megközelíthetetlen, ingerlékeny idegent. Paolo pedig erős volt és buta, gyűlölte nálánál értelmesebb öccsét, s ha csak tehette, megalázta. Nem tudott betelni annak bizonygatásával, hogy Micky képtelen megfékezni egy bikát, nem tud betörni egy lovat vagy átlőni egy kígyó fejét. Olyankor volt a legboldogabb, ha sikerült megijesztenie Micky lovát; Micky ilyenkor a rémülettől behunyta a szemét és kétségbeesetten kapaszkodott, az ijedtségtől megvadult ló pedig vágtatott a pampán, mígnem ereje fogytán megállt valahol. Nem, Micky nem vágyott rá, hogy otthon töltse a vakációt, de az iskolában sem maradt szívesen. Pilasteréknél szerette volna eltölteni a szünidőt.

Edward azonban egyelőre nem tett ilyen értelmű ajánlatot, Micky pedig nem erőltette a témát. Biztos volt benne, előbb-utóbb úgyis megint szóba kerül. Átmásztak egy félig elrohadt cölöpkerítésen, és enyhe emelkedőn kaptattak föl. Mikor a domb gerincére értek, meglátták a tavat a régi kőfejtő mélyén. A kivájt sziklafalon nem volt gyerekjáték leereszkedni, de mindkét fiú ügyesen megtalálta a kapaszkodónak szolgáló köveket. A kőfejtőben csillogott a tó zöld, zavaros vize, melyben békák tanyáztak, s olykor még vízi kígyót is lehetett találni benne. Micky meglepődve vette észre, már három fiú is úszkál a vízben. A nap a szembe sütött, mikor azonban tenyerével beárnyékolta szemét, látta, mindannyian negyedikesek; az a répaszín hajú fiú Antonia Silva, honfitársa, hajának különös színe ellenére. Tonio apja közel nem rendelkezett annyi földdel, mint Micky papája, de a Silva család a fővárosban élt, és sok befolyásos barátja volt. Tonio sem tudott a szünidőben hazautazni, de a londoni córdobai követségen barátai voltak, s így nem kellett a vakáció alatt az iskolában kuksolnia.

A másik fiú Hugh Pilaster volt, Edward unokatestvére. Nem hasonlítottak egymásra: Hugh haja fekete, szabályos vonásain sokszor csalafinta mosoly játszott. Kiválóan tanult, amivel kivívta Edward ellenszenvét, mert ezáltal Edward a család ostobájának tűnt.

A harmadik fiú, a félénk Peter Middleton általában a magabiztosabb Hugh-hoz csapódott. Mindhárman lelkesen kalimpáltak a vízben; fehér, szőrtelen, tizenhárom éves karok és mellkasok csillogtak a napfényben. Távolabb úszott egy negyedik fiú is, aki mintha idősebb lenne, és nem is tartozna a társasághoz. Micky nem ismerte föl.

Edward rosszindulatúan vigyorgott, megneszelte, hogy rossz fát tehet a tűzre. Ujját ajkára illesztette, csendre intette Mickyt. Így lopakodtak a tó partjára, ahol a három kisfiú a ruháit hagyta. Tonio és Hugh mélyen a víz alá buktak, Peter pedig csöndesen úszkált a felszínen. Ő vette először észre a jövevényeket.

– A mindenségit! – szaladt ki a száján.

– Ejnye, fiúk, ejnye, ejnye – mondta Edward. – Szóval kilógtatok.

Hugh Pilaster fölbukott, megismerte unokatestvérét, és visszafeleselt.

– Te is!

– A helyedben visszamennék, mielőtt még kiderül a turpisság – felelte Edward, és így folytatta: – Csak vigyázzatok, nehogy vizes legyen a ruhátok, mert akkor mindenki tudni fogja, hogy kilógtatok úszni. – Azzal fölvett egy nadrágot a földről, és a tóba hajította. Csak úgy rázta a nevetés.

– Te rohadék! – kiáltotta Peter, és a nadrág után úszott.

Micky mosolygott. Élvezte a jelenetet. Edward fölvett egy pár cipőt, és azt is a tóba dobta. A kisebb fiúk pánikba estek. Edward újabb nadrágot hajított a vízbe. Remekül érezte magát, és harsogva hahotázott, ahogy a három kisebb fiú kétségbeesetten úszkált a ruhadarabok után. Micky is nevetni kezdett.

Edward lelkesen hajigálta a vízbe a parton fellelhető ruhadarabokat. Közben Hugh Pilaster kimászott a vízből. Micky azt hitte, elszalad, de meglepetésére Hugh egyenesen Edward felé rohant, s mielőtt még szembefordulhatott volna vele, odaért, és teljes erejéből meglökte. Edward jóval nagyobb és erősebb volt, de a támadás váratlanul érte. Elveszítette egyensúlyát és hatalmas csobbanással a vízbe esett. Hugh abban a pillanatban összemarkolta ruháját, és majomügyességgel szaladt föl a kőfejtő falán. Peter és Tonio gúnyosan nevettek.

Micky üldözőbe vette Hugh-t, de hamarosan visszatért; fölismerte, nem tudná utolérni a nálánál ügyesebb és fürgébb fiút. Közben Edward fölbukkant a vízben. Peter Middletonhoz úszott, és lenyomta a víz alá, megbüntetve a kisebb fiút, amiért kinevette. Tonio a partra úszott, egyik kezében csuromvíz ruhájával. A parton megfordult, visszakiáltott:

– Hagyd békén Petert, te marha! – Edward nem méltatta figyelemre. Tonio fölkapott egy követ. Micky felkiáltott, hogy figyelmeztesse Edwardot, de túl későn: Tonio célzott, és meglepő pontossággal fejen találta Edwardot, akinek homlokát abban a pillanatban elöntötte a vér.

Edward felüvöltött fájdalmában. Otthagyta Petert, és Tonio felé úszott.

Eközben Hugh meztelenül szaladt az erdőn keresztül, melléhez szorítva vizes ruhadarabjait. Meztelen talpát fölsértették a száraz ágak, és az avarban meghúzódó kövek. Két ösvény kereszteződésénél balra fordult, futott még egy darabig, aztán elbújt a bozótban. Most a bokorban várta, hogy zihálása csillapodjon. Edward és Micky Miranda a két legszemetebb alak volt az egész iskolában: rosszul tanultak, rosszul sportoltak, és állandóan a kisebbeket riogatták. Mindenki igyekezett nagy ívben elkerülni őket. Hugh most biztosra vette, Edward üldözőbe veszi. Már Hugh és Edward apja is összeveszett; Toby, Hugh apja kivette részét a családi üzletből, és saját vállalkozásba kezdett: textilfestékkel kereskedett. Hugh tizenhárom éves korában már világosan tudta, a Pilaster családban nem képzelhető el nagyobb bűn, mint amikor a család egyik tagja kiveszi a pénzét a családi bankból. Joseph, Edward apja sohasem bocsátott meg testvérének.

Vajon mi lett a többiekkel, tűnődött Hugh. Négyen úsztak a tóban, mielőtt Edward és Micky megjelent: Tonio, Peter, ő és Albert Cammel, egy idősebb fiú, aki a tó túlsó végében fürdött. Tonio rendszerint a vakmerőségig bátor volt, Micky Mirandától azonban valósággal rettegett. Mindketten a dél-amerikai Córdobában születtek, és Tonio gyakran beszélt arról, Micky hatalmas és kegyetlen családból származik. Hugh ezt nem teljesen értette, de tény, hogy Tonio, aki bátran szembeszállt bárkivel, Mickyvel szemben mindig udvarias, sőt alázatos magatartást tanúsított. Peter persze halálra rémült, mert a saját árnyékától is félt. Hugh remélte, sikerült elszaladnia. Ami Albert Cammelt illeti, ő máshová tette a ruháit, és valószínűleg sikerült elmenekülnie.

Hugh maga is megmenekült, de a gondoknak ezzel még nem szakadt vége. Alsóneműje, zoknija és cipője odaveszett. Csuromvizes ingben és nadrágban kell valahogy belógnia az internátusba, méghozzá úgy, hogy se tanár, se felsőbb osztályos diák ne vegye észre. Miért mindig én kerülök ilyen helyzetekbe, kérdezte, és nagyon nyomorultnak érezte magát. Mióta Windfieldbe járt – másfél éve ennek – folyton bajba került. A tanulással nem volt gond, szorgalmas diák volt, eminens az osztályban, de az iskola fegyelmi szabályai végtelenül feldühítették. Lámpaoltás háromnegyed tízkor; de Hugh mindig talált valami halaszthatatlan okot, hogy negyed tizenegyig fönnmaradhasson. Minden csábította, ami tilos: a paplak kertje, az igazgató házának gyümölcsfái, a szenespince, a söröspince. Futott, amikor sétálni kellett, olvasott, mikor aludni kellett volna. Ima közben beszélgetett; végül pedig mindig bajba került, és azon morfondírozott, hogyan juthatott megint idáig.

Az erdő csöndjében szomorúan fontolgatta, hová vezet ez az út. Talán egyszer a társadalom kitaszítottja lesz, talán bűnöző. Börtönben végzi, vagy bilincsbe verve szállítják Ausztráliába a fegyenctelepre, esetleg felkötik.

Végre úgy érezte, Edward már nem jön utána. Fölállt, felhúzta nedves ingét és nadrágját. Hirtelen sírást hallott. Óvatosan lesett ki a bokor ágai közül, s meglátta Toniót, amint pucéran, vizesen, néhány ruhadarabot szorongatva jön az ösvényen, és zokog.

– Mi történt? – kérdezte Hugh. – És hol van Peter?

Tonio arca elszánt kifejezést öltött.

– Soha nem mondom meg! Megölnek, ha elmondom.

– Rendben van, akkor ne mondd el – felelte Hugh, aki tudta, Tonio retteg Micky Mirandától, és sejtette, valóban nem árulja el, akármi történt is. – Legalább öltözz föl – tette hozzá.

Tonio úgy nézett a kezében tartott nedves ruhadarabokra, mintha nem is látná őket. Hugh látta, barátján eluralkodott a rémület. Kivette hát kezéből a vizes csomagot, és szétválogatta a ruhadarabokat. Cipő, nadrág, fél pár zokni. Ing nem volt sehol. Hugh segített Toniónak felölteni, ami megmaradt, aztán elindultak az iskola felé. Tonio már nem sírt, bár látszott rajta, valami nagyon megrázta. Hugh remélte, Edward meg Micky nem verték meg Petert, de most elsősorban arra kellett összpontosítania, hogy a saját bőrét mentse.

– Ha észrevétlenül bejutunk a hálóterembe, át tudunk öltözni. Aztán, ha már nem leszünk szobafogságban, bemehetünk a városba, és Baxtednél hitelbe vehetünk új holmit.

– Rendben van – felelte Tonio tompán.

Ahogy lépkedtek a fák között kanyargó ösvényen, Hugh ismét azon gondolkodott, mi rázhatta meg ennyire barátját. Windfieldben mindig akadtak erőszakos nagydiákok. Mi történhetett a tónál, miután ő elszaladt? Tonio azonban egy szót sem szólt visszafelé.

Az iskola hat épületből állt. Eredetileg egy nagy gazdaság központi épületeiként működtek. A hálótermek a kápolna közelében helyezkedtek el. Ahhoz, hogy odajussanak, át kellett mászni egy kőfalon, és valahogy keresztül kellett jutniuk a métapályán is. Fölmásztak a falra, és óvatosan a métapályára kukucskáltak. Sehol senki. Hugh azonban tétovázott, hirtelen eszébe jutott a kőrisfa pálca. Nem volt választásuk mégsem: vissza kellett valahogy jutniuk, hogy száraz ruhát ölthessenek.

– Tiszta a levegő – súgta Hugh. – Gyerünk!

Egyszerre ugrottak át a falon, és keresztülrohantak a pályán, a kápolna kőfaláig. Eddig megvoltak. Most óvatosan, falhoz lapulva kúsztak a kápolna keleti sarka felé. Ismét megálltak, leselkedtek. Senkit sem láttak.

– Most! – mondta Hugh.

Átrohantak az úton. Aztán amint elérték az ajtót, felcsendült egy ismerős hang; és Hugh tudta, vesztettek.

– Gyere csak ide, Pilaster!

Hugh megállt, megfordult. Offerton tanár úr a lehető legrosszabb pillanatban lépett ki a kápolnából, s most ott állt a kapu árnyékában magasan, gyomorbajosan, nagy köpönyegében és négyszögletű egyetemi kalapjában. Offerton tanár úr, akit nemrég megloptak, s ennélfogva feltehetőleg a legkisebb szánalom sem él benne. Most már biztos a vesszőzés, gondolta Hugh elkeseredve, és fenékizmai idegesen megrándultak.

– Gyere ide, Pilaster – mondta Offerton.

Hugh közelebb oldalgott. Tonio követte.

– Eredj az igazgatói irodába! Azonnal!

– Igen, uram – felelte Hugh elkeseredve. Mi jön még, tette hozzá gondolatban. Ha az igazgató meglátja az öltözékét, talán ki is dobják az iskolából. Hogy fogja ezt anyjának megmagyarázni?

– Indulás – mondta a tanár türelmetlenül.

A két gyerek lógó orral elindult, de Offerton tanár úr utánuk szólt.

– Csak Pilaster. Silva marad.

Hugh és Tonio gyors, értetlen pillantást váltottak. Miért? Miért büntetik csak egyiküket? A tanár parancsa ellen azonban nem volt apelláta. Tonio bemenekült a hálóterembe, Hugh pedig búsan somfordált az igazgató háza felé. Szinte érezte boldogabbik felén a pálca csípését. Tudta, a fájdalomtól sírva fakad majd; ez pedig rosszabb volt még a fájdalomnál is, mert tizenhárom éves korára úgy érezte, túl nagy a síráshoz.

Az igazgató háza az iskola túlsó végében volt, és Hugh olyan lassan ment, amennyire csak lehetséges; még így is rémisztően hamar ért oda, s ráadásul a szobalány az első csöngetésre ajtót nyitott.

Hugh a hallban várakozott. Dr. Poleson, a bulldogfejű, kopasz igazgató csakhamar megjelent, de arca nem tükrözte a várt haragot. Biztos a vesszőzésre tartogatja, gondolta Hugh kétségbeesetten. Az igazgató nem kérdezte sem azt, hol csavargott, sem azt, miért csuromvizes ruhában jelenik meg, csak kinyitotta a dolgozószoba ajtaját, és csöndesen szólt:

– Menj be, Pilaster!

Hugh dobogó szívvel lépett be. Odabent meglátta anyját, aki egy széken ült és sírt.

– De én csak úszni mentem! – kiáltotta Hugh önkéntelenül. Az ajtó becsukódott, és Hugh észrevette, az igazgató nem is jött be utána. Ekkor kezdte megérteni, hogy a helyzetnek esetleg semmi köze sincsen a szobafogsághoz, az úszáshoz meg az elveszett ruhadarabokhoz. Rémülten érezte, itt valami sokkal rosszabbról lehet szó.

– Mi történt, anyám? – kérdezte. – Miért jött ide?

– Édesapád meghalt, kisfiam – zokogta anyja.

* * *

Maisie Robinson az egész hétből a szombatot szerette leginkább. Apja szombaton kapott fizetést, azaz ma. Ma este hús és friss kenyér lesz vacsorára.

Maisie bátyjával, Dannyvel ült a ház lépcsőjén, együtt várták munkából hazatérő apjukat. Danny tizenhárom éves volt, két évvel idősebb húgánál, aki úgy nézett föl rá, mint valami félistenre, bár Danny nem mindig bánt vele rendesen. A ház egy észak-angliai kisváros kikötőjében állt, egyike volt a munkásnegyed levegőtlen, nyirkos lakhelyeinek. MacNeil néni, az özvegyasszony tulajdonát képezte. MacNeil néni maga lakta a földszint nagyobbik szobáját, Robinsonék a hátsó kisszobát, míg az emeleti helyiséget az özvegy szintén kiadta. Szombatonként ő is a ház előtt várta a gyerekek munkából hazatérő apját a lakbér végett. Maisie éhes volt. Tegnap már csontokat kunyerált a hentestől, apa pedig egy nagy tököt vásárolt, amit megsütöttek. Azóta nem evett. De ma szombat van!

Megpróbálta gondolatait elterelni a várva várt vacsoráról, mert egyre jobban fájt a gyomra. Hogy mégis valami másról legyen szó, azt mondta bátyjának:

– Apa ma reggel káromkodott.

– Mit mondott?

– Azt mondta, MacNeil néni egy róse.

Danny nevetett. A szó rossz, antiszemita embert jelent. A gyerekek mindketten folyékonyan beszéltek angolul, mert már egy éve éltek Angliában, de jiddisül sem felejtettek el. Valójában nem is Robinsonnak, hanem Rabinowitznak hívták őket, és MacNeil néni intenzíven gyűlölte őket, amióta megtudta, hogy zsidók. Még sohasem találkozott zsidóval, s amikor a szobát kiadta, abban a hiszemben élt, francia családról van szó. A városban nem is élt zsidó rajtuk kívül, és Rabinowitzék, vagy angolosan Robinsonék nem is akartak eredetileg idejönni. Manchesterbe váltottak jegyet, mert Manchesterben nagy zsidó közösség élt, de a hajó kapitánya becsapta őket, s azt mondta, ez a város Manchester. Amikor rájöttek, hogy nem Manchesterbe jutottak el, apa azt mondta, meg kell takarítaniuk némi pénzt, hogy továbbjussanak; de aztán a mama megbetegedett. Még mindig betegen feküdt, és még mindig itt voltak.

Apa a kikötőben dolgozott egy nagyon nagy raktárban, melynek homlokzatán ez a felirat díszelgett: Tobias Pilaster és Tsai., és Maisie gyakran tűnődött azon, ki lehet az a Tsai. Apa írnokként működött, a beérkező és kimenő festékhordókat iktatta. Gondos ember volt, aki jegyzetelt, és jól tudott listákat készíteni. A mama éppen az ellentéte volt, tele élettel és bátorsággal. Ő vette rá apát arra is, hogy Angliába jöjjenek. A mama szeretett utazni, emberekkel ismerkedni, öltözködni, játszani. Talán ezért szereti őt annyira apa, gondolta Maisie, mert csupa olyan tulajdonságokkal rendelkezik, amellyel ő nem.

Mostanában azonban a mama már nem volt olyan vidám, egész nap egy öreg matracon feküdt, néha fölébredt, aztán újra álomba süppedt, sápadt arcán verejték fénylett, lehelete forró volt. Az orvos szerint meg kell erősödnie: sok tejre és friss tojásra van szüksége, naponta egyen húst, mondta, majd távozott, miután honoráriumként apa odaadta az aznapi vacsorára valót. Azóta Maisie mindig bűntudatot érzett, ha evett, mert tudta, anyja elől eszi el az életet adó táplálékot.

Maisie és Danny megtanultak lopni. Vasárnap bementek a piacra, krumplit és almát csórtak a kofák kosarából. A kofák rendesen ügyeltek, de olykor figyelmüket elvonta az alkudozás, vagy összeverekedett két kóbor kutya, esetleg egy részeg ember dülöngélt a hevenyészett asztalok között: ilyenkor adódott az alkalom, mely a tolvajt szüli, s a gyerekek magukhoz ragadták a zsákmányt. Ha gazdag gyerekkel találkoztak, gyorsan kirabolták. Néhány fillért zsákmányoltak, talán egy narancsot, némi édességet. Maisie rettenetesen félt, hogy egyszer elkapják őket, de az éhség nagyobb úrnak bizonyult félelménél.

Ahogy fölnézett, férfiak kis csapatát látta közeledni a kikötő irányából, noha ilyenkor még dolgozni szoktak. A férfiak izgatottan és dühösen beszéltek, öklüket rázták. Amint közelebb kerültek, Maisie megismerte Ross urat, aki a felső szobát bérelte MacNeil nénitől, és apával együtt dolgozott a raktárban. Miért hagyta ma abba a munkát? Talán kirúgták? Elég mérgesnek látszott, vörös fejjel hadonászva szitkozódott, becsmérelte az ostoba, tetves, hazug szemeteket. Mikor az emberek a ház vonalába értek, Ross úr kivált közülük, és beviharzott a házba. A gyerekek rémülten menekültek szöges bakancsa elől.

Mikor Maisie ismét föltekintett, apját látta. A magas, vékony, szakállas férfi kis távolságból követte a többieket, lehorgasztott fejjel; barna szemében annyi keserűség és reménytelenség honolt, hogy Maisie sírni szeretett volna.

– Mi történt, apa? Miért jössz haza ilyen korán?

– Gyertek be – válaszolta apa alig hallható hangon.

A gyerekek követték apjukat a házba. A férfi letérdelt felesége betegágya mellett, és megcsókolta az asszony ajkát, aki fölébredt és férjére mosolygott. Apa azonban nem mosolyodott el. Jiddisül beszélt.

– Tönkrement a cég. Toby Pilaster csődbe jutott.

Maisie nem egészen értette, mit jelent mindez, csak apja hanghordozásából érezte, valami nagy tragédia történhetett. Egy pillantást vetett Dannyre, aki megvonta vállát: ő sem értette.

– De hát miért? – kérdezte az asszony.

– Londonban tegnap csődbe ment egy nagy bank.

Az asszony sem értette.

– De hát ez nem London – mondta –, mi közünk nekünk Londonhoz?

– A részleteket nem ismerem.

– Szóval nincs munkád?

– Se munka, se fizetés.

– De ma még kifizettek.

– Nem. Nem fizettek ki – felelte a férfi lehajtott fejjel.

Maisie ismét bátyjára pillantott. Ezt már mindketten megértették: ha nincs pénz, nincs mit enni. Danny megijedt, Maisie pedig sírni szeretett volna.

– Ki kell fizetniük – suttogta az asszony. – Egész héten dolgoztál, ki kell fizetniük.

– Nincs pénzük. Csődbe jutottak: ez azt jelenti, tartoznak, és nem tudnak fizetni.

– Te mindig azt mondtad, Toby Pilaster jó ember.

– Toby Pilaster fölakasztotta magát. Tegnap éjjel a londoni irodájában. Egy kisfiú maradt utána, annyi idős, mint Danny.

– Mit adunk enni a gyerekeknek?

– Nem tudom – válaszolta a férfi, és sírva fakadt. A könnyek peregtek arcán és átitatták szakállát. – Ne haragudj, Sarah! Én hoztalak benneteket erre a szörnyű helyre, ahol nincsenek zsidók, és senki sem fog rajtunk segíteni. Nem tudom az orvost megfizetni, nincsen pénzem gyógyszerre, nem tudok mit enni adni a gyerekeknek. Kudarcot vallottam. – Azzal fejét felesége mellére hajtotta. Az asszony reszkető kézzel simogatta férje fejét.

Maisie megdöbbent. Még sohasem látta apját sírni. A látvány minden reménytől megfosztotta: úgy érezte, mindannyian meg fognak halni. Danny fölállt, Maisie-re nézett, fejével az ajtó felé intett. A gyerekek kióvakodtak a szobából. Maisie ismét leült a lépcsőre és sírva fakadt.

– Mit fogunk most csinálni? – kérdezte.

– Világgá kell mennünk – felelte Danny határozottan.

– Nem mehetünk.

– Muszáj. Ha itt maradunk, éhen halunk.

Maisie-t nem annyira az éhhalál riasztotta, de eszébe jutott, ha maradnak, anyjuk éhezni fog, hogy ők ehessenek, s akkor biztosan meghal.

– Igazad van. Ha elmegyünk, apa talán tud annyi ételt szerezni, hogy a mama ne haljon meg. Miatta kell elmennünk.

Ahogy kiejtette ezeket a szavakat, eszébe jutott a nap, amikor elhagyták a lengyel falut, ahol születtek. A házak még égtek, amikor fölszálltak a hideg vonatra. Két vitorlavászon táskában volt minden holmijuk. Akkor kevésbé félt, mert úgy érezte, apa mindig gondját viseli majd; most viszont tudta, csak magára számíthat az életben.

– Hova megyünk? – kérdezte súgva.

– Én Amerikába megyek – felelte Danny.

– Amerikába? Hogyan?

– Horgonyoz a kikötőben egy hajó. A reggeli dagállyal elindul Bostonba. Fölmászom a kötélen, és a fedélzeten elbújok az egyik mentőcsónakban.

– Potyautas leszel – mondta Maisie félelemmel és csodálattal telt hangon.

– Igen.

Maisie most vette észre először, hogy bátyja felső ajkán már bajusz pelyhedzik, hamarosan nem lesz gyerek többé, s egy napon neki is hosszú, fekete szakálla lesz, mint apának.

– Milyen hosszú az út Amerikába? – kérdezte. Danny tétovázott.

– Nem tudom – mondta végül.

Maisie csak most fogta föl, Danny egyedül akar Amerikába menni. Ettől megijedt.

– Nem együtt megyünk?

Danny arca zavart kifejezést öltött, de nem mondott ellent húgának.

– Megmondom, mit csinálj! Menjél Newcastle-ba. Négy nap alatt megjárod gyalog. Nagy város, még Gdansknál is nagyobb. Vágd le a hajadat, lopj egy nadrágot, add ki magad fiúnak. Keress egy istállót, és szerezz munkát a lovak körül. Ha megkedvelnek, kapsz néhány fillért borravalónak, talán még állandó munkát is.

– Inkább veled mennék Bostonba – felelte Maisie, aki nem tudta elképzelni, hogy magára marad.

– Nem lehet. Magamnak is nehéz lesz elbújnom a hajón, meg ételt is kell lopnom. Rád már nem tudnék gondot viselni.

– Nem kéne gondomat viselned. Észre se vennéd, hogy ott vagyok.

– Akkor is aggódnék érted.

– És ha magamra hagysz, akkor nem fogsz értem aggódni?

– Mindenki boldoguljon saját maga – felelte Danny mérgesen.

Maisie látta, bátyja eltökélte magát, és tudta, ha egyszer valamit eldöntött, a herkópáter sem tudja lebeszélni róla. Félelemmel telt szívvel kérdezte:

– Mikor indulunk? Reggel?

– Nem – rázta a fejét Danny. – Én már sötétedéskor fölmászom a hajóra.

– Biztosan menni akarsz?

– Igen – felelte Danny és fölállt, mintha ezzel bizonyítaná elhatározását. Maisie is fölállt.

– Vigyünk magunkkal valamit?

– Mit vinnénk?

Maisie vállat vont. Csak az az egy ruhájuk volt, amit viseltek; nem voltak kedves tárgyaik, tulajdonuk: semmijük sem volt.

– Szeretném búcsúzóul megcsókolni a mamát.

– Ne tedd – felelte Danny durván. – Ha megteszed, nem tudsz majd elmenni.

Ez igaz volt. Ha bemegy a mamához, a látvány összetöri, és mindent elmond. Maisie nagyot nyelt, hogy sírva ne fakadjon.

– Rendben van – mondta aztán. – Indulhatunk.

Együtt vágtak neki az útnak. Az utca végén Maisie szeretett volna megfordulni, és egy utolsó pillantást vetni a házra, de félt, hogy akkor visszaszalad: így továbbment, anélkül, hogy visszanézett volna.

* * *

A Times című napilap néhány nap múlva az alábbi cikket közölte:

Mr. H. S. Wasbrough, az ashtoni törvényszék helyettes vizsgálóbírója tegnap vizsgálatot tartott a windfieldi pályaudvar szállójában, Peter James Middleton, 13 éves diák halálának ügyében. A diák a windfieldi iskola közelében elhelyezkedő, használaton kívüli kőfejtő tavában úszott, amikor két nagyobb diák észrevette, hogy fuldoklik. A két nagyobb diák egyike, Micky Miranda, córdobai állampolgár tanúságot tett amellett, hogy társa Edward Pilaster, 15 éves diák azonnal levette a ruháját, és a vízbe ugrott, hogy megmentse kisebb diáktársát. Sajnos eredménytelenül. Dr. Herbert Poleson, a windfieldi iskola igazgatója tanúvallomásában elmondta, a diákoknak tilos volt a kőfejtő tavában úszni, bár az igazgató tisztában volt vele, hogy ezt a szabályt gyakran kijátszottak. Az esküdtszék döntése: baleset. A helyettes vizsgálóbíró ezek után fölhívta a jelenlevők figyelmét az ifjú Edward Pilaster bátorságára, és kijelentette, mindenki méltán lehet büszke a windfieldihez hasonló intézményekre, amelyek az angol diák jellemét ilyen szerencsésen formálják.

* * *

Micky Mirandát elbűvölte Edward édesanyja. Augusta Pilaster magas, szoborszerűen különleges asszony volt, a harmincas évei derekán. Szeme, szemöldöke fekete, járomcsontja magas, arca gőgös, orra és álla erős. Nem volt gyönyörű, talán kimondottan csinos sem, de büszke arca mindenkit elbűvölt. A törvényszéki tárgyaláson fekete ruhát és nagy, fekete kalapot viselt, ami valahogy még drámaibbá tette megjelenését. Micky megbabonázottan érezte, a rideg öltözék dús testet, a gőgös modor szenvedélyes természetet takar. Alig tudta levenni róla a szemét.

Augusta mellett ült férje, Edward atyja: Joseph, negyvenes, rút, savanyú képű ember. Arcában ugyanolyan késpengére emlékeztető orr ült, mint fiáéban, a haja is szőke, bár már kopaszodott; s mintha ezzel ellensúlyozná ritkuló haját, hatalmas pofaszakáll tenyészett vöröses arcán. Vajon miért ment ez a remek asszony feleségül ehhez a rút emberhez, tűnődött Micky. Talán a hatalmas vagyonáért? Bizonyára.

A szállóból bérelt hintóban tértek vissza az iskolába. Mr. és Mrs. Pilaster, Edward, Micky és dr. Poleson, az igazgató került egy kocsiba. Micky kajánul konstatálta, hogy Augusta szépsége az igazgatót is levette a lábáról. Az öreg buzgón érdeklődött, hogy a nagyságos asszonyt nem merítette-e ki a tárgyalás, elég kényelmesen ül-e a kocsiban; utasította a kocsist, hajtson lassabban, s mikor megérkeztek, fürgén pattant ki a kocsiból, hogy segédkezzen a szépasszonynak kiszállni. Bulldogfeje átszellemült a boldogságtól.

A tárgyalás rendben folyt le. Micky nyílt és őszinte arckifejezéssel adta elő a történetet, melyet Edwarddal együtt főztek ki; bár belül igencsak félt. Az angolok komolyan veszik az igazmondást, s komoly bajba kerülhet, akit hazugságon kapnak. A bíróság azonban annyira értékelte Edward hősiességét, hogy nem tették ki a tanút keresztkérdéseknek. Edward idegesen viselkedett, dadogott, hebegett, de a vizsgálóbíró ezt annak tudta be, hogy a hősies ifjúnak nem sikerült pajtását megmentenie. Még ahhoz is ragaszkodott, hogy Edward ne hibáztassa magát a történtekért.

A többi fiút nem idézték meg. Peter Middleton megfulladásának vélt napján Hugh, apja halála miatt távol volt az iskolától. Toniót sem idézték meg, mert nem tudták, hogy szemtanúja volt a tragédiának, az ismeretlen tanú pedig – az a diák, aki a tó túlsó végében úszott – nem jelentkezett.

Peter Middleton szüleit túlságosan megviselte a gyász, és nem jelentek meg a vizsgálatnál, csak ügyvédjüket küldték el: egy álmos öregembert, akinek láthatóan egyetlen vágya az volt, hogy minél hamarabb vége legyen az egésznek. Peter Middleton bátyja, David jelen volt, s amikor az ügyvéd nem intézett kérdést a tanúkhoz, izgatottan suttogott valamit a fülébe, de az öreg ellegyintette. Micky örült, hogy az öreg ilyen lustán és érdektelenül végzi a dolgát. Ő maga ugyan nem félt a keresztkérdésektől, de úgy érezte, Edwardnak az sok lenne, megtörne, s esetleg mindent bevallana.

Az igazgató poros szalonjában Mrs. Pilaster megcsókolta fia homlokán a sebet, melyet Tonio köve ejtett; a fiúk természetesen nem kötötték senki orrára, hogy Tonio sebesítette meg Edwardot, mert ebben az esetben meg kellett volna magyarázniuk a körülményeket. Ehelyett azt találták ki, hogy Edward akkor verte be a fejét, amikor Peter megmentésére a vízbe ugrott. Toniótól nem kellett tartani, mert Micky alaposan megfélemlítette.

Teázás közben Micky új oldaláról ismerte meg barátját. Anyja mellett ült, aki simogatta, becézgette fiát, Teddynek nevezte. A legtöbb hasonló korú fiút az ilyesmi zavarta volna. Nem így Edward. A fiú nyilvánvalóan élvezte a kényeztetést, arcán eleddig ismeretlen mosoly játszott. Az anyja teljesen a fiába van habarodva, gondolta Micky, az meg élvezi az egészet.

Néhány percnyi udvarias és semmitmondó csevegés után Augusta hirtelen fölállt. A meglepett férfiak szintén föltápászkodtak.

– Biztosan hiányzik önnek a dohányzás, igazgató úr – jelentette ki a nő. – A férjem szívesen sétál önnel egyet a kertben, ahol nyugodtan szivarozhatnak. Teddy drágám, menj te is apáddal! Ami engem illet, szeretnék néhány csöndes percet tölteni a kápolnában, és örülnék, ha Micky megmutatná az utat.

– Hogyne, hogyne – hadarta gyorsan az igazgató, aki Augusta minden óhaját szívesen teljesítette volna. – Indulás, Miranda, mutasd meg a hölgynek, merre van a kápolna.

Mickynek imponált a nő. Milyen könnyedén irányítja környezetét! Ajtót nyitott, majd a kilibegő hölgy nyomába lépett. A hallban udvariasan megkérdezte:

– Parancsol napernyőt? Odakint igen erős a verőfény.

– Köszönöm, nem kérek.

Kimentek. Az igazgató háza előtt sok diák ácsorgott: nyilván elterjedt a hír, hogy Pilasternek remek bőr az anyja, s most eljöttek megnézni maguknak. Ennek megfelelő büszkeséggel kísérte Mrs. Pilastert a kápolnához. Az ajtó előtt megállt.

– Megvárom idekint – ajánlotta föl.

– Gyere be! Beszélni akarok veled.

Micky ideges lett. Egy érett szépasszony kísérgetésének dicsősége elhalványult feltámadó gyanakvása mellett. Miért akar vele kettesben beszélni? A kápolna üres volt. Az asszony leült az egyik padba, Mickyt leültette maga mellé, aztán mélyen a szemébe nézett, és azt mondta:

– Most pedig halljuk az igazságot.

Augusta látta, hogy a fiú elpirul, és tudta, ösztönei nem csalták meg. Micky azonban csak egy pillanatra veszítette el önuralmát.

– Már mindent elmondtam.

– Nem hiszem – válaszolta fejét rázva az asszony.

Micky elmosolyodott. Az asszony meglepődött ezen. Biztosan érezte, hogy a tárgyaláson Micky hazudott, s nem értette, hogyan tud mosolyogni. A férfiak általában nem tudtak neki ellenállni, de ez a fiatalember, mintha kivétel lenne.

– Hány éves vagy?

– Tizenhat.

Augusta egy percig némán tanulmányozta Micky arcát. Hihetetlenül jóképű, gondolta, göndör, sötét hajával, sima bőrével, bár telt ajka, súlyos szemhéja már most enyhe romlottságot sejtetett. Strang grófra emlékeztette… de ezt a felbukkanó emléket gyorsan újra magába temette.

– Peter Middleton egyáltalán nem fuldoklott, amikor a tóhoz érkeztetek – jelentette ki –, ellenkezőleg: boldogan úszkált a vízben.

– Miből gondolja? – kérdezte Micky hűvös nyugalommal.

Megőrizte lélekjelenlétét; korához képest nagyon is érett, gondolta Augusta. Bizonyos fokig föl kell fednem a lapjaimat, tette még hozzá gondolatban.

– Talán elfelejtetted, hogy Hugh Pilaster is ott volt. Hugh az unokaöcsém. Talán hallottad, hogy az apja a múlt héten lett öngyilkos, Hugh azért nincs most az iskolában. De az anyjával beszélt, az anyja pedig nekem sógornőm.

– És mit mondott?

– Azt mondta, hogy Edward a vízbe dobta Peter ruháját – válaszolta Augusta, és összeráncolta szemöldökét, mert voltaképpen nem értette, Teddy miért tette ezt.

– És aztán?

Augusta elmosolyodott. Ez a fiú maga akarja átvenni a beszélgetés irányítását, amely úgy indult, hogy Augusta kérdezte őt, s most mintha Micky hallgatná ki az asszonyt.

– Egyszerűbb lenne, ha elmondanád, mi történt.

– Rendben van – bólintott Micky.

Augusta egyszerre érzett megkönnyebbülést és aggodalmat; tudni akarta az igazságot s ugyanakkor fázott is tőle. Szegény Teddy – csecsemőkorában majdnem meghalt, mert Augusta tejével valami baj volt, s majdnem el is pusztult, mire az orvosok rájöttek a baj természetére, s egy dajka alkalmazását javasolták. Edward azóta is sérülékeny, igényt tart anyja figyelmére. Anyja még azt is ellenezte, hogy a gyerek bentlakásos iskolába menjen, de férje hajlíthatatlan maradt ebben a kérdésben… Augusta figyelme újra Micky felé fordult.

– Edward nem akart semmi rosszat – kezdte Micky. – Csak tréfából hajigálta a ruhákat a tóba.

Augusta biccentett. Tudta, a diákok szeretik a vaskos tréfákat. Nyilván Teddy sokszor maga is áldozatul esett a többiek diákcsínyjeinek.

– Aztán Hugh a vízbe lökte Edwardot.

– Hugh mindig is bajkeverő volt, akárcsak az apja. – Valószínűleg hasonlóan is végzi majd, tette hozzá gondolatban.

– A többiek mind nevettek, Edward pedig a víz alá nyomta Petert, hogy móresre tanítsa. Hugh elszaladt, Tonio pedig megdobta Edwardot egy kővel.

Augusta elképedt.

– Megdobta kővel? El is ájulhatott, meg is fulladhatott volna.

– De nem fulladt meg, ellenkezőleg, üldözőbe vette Toniót. Én is őket néztem, Peter Middletonra senki sem figyelt. Tonio végül elmenekült, s csak akkor vettük észre, hogy Peter nagyon elcsöndesedett. Tényleg nem tudjuk, mi történt vele, talán kimerült abban, hogy Edward folyton a víz alá nyomta, s már nem maradt elég ereje hozzá, hogy kiússzon. Mindenesetre akkor már a hasán lebegett a vízen. Rögtön kihúztuk, de már nem élt.

Ez aligha Edward hibája, gondolta Augusta. A diákok mindig is szerették a durvaságot. Mindazonáltal roppantul örült, hogy a törvényszéken mindez nem hangzott el. Hála istennek, Micky falazott Edwardnak.

– És a többiek? – kérdezte. – Nekik tudniuk kell, mi is történt valójában.

– Szerencsére Hugh még aznap elment.

– És a másik? Tonynak hívják?

– Antonio Silva. Toniónak hívjuk. Miatta ne aggódjon! Honfitársam, azt teszi, amit mondok neki.

– Miért vagy ebben ilyen biztos?

– Mert Tonio tudja, ha engem bajba kever, odahaza a családja adja meg az árát.

Augusta önkéntelenül összerezzent. Micky hangjában volt valami fagyos és kegyetlen, ahogy ezt mondta.

– Hozzak egy kendőt? – érdeklődött Micky gálánsan.

Augusta nemet intett.

– Senki más nem látta, mi történt?

Micky elkomorodott.

– Még egy fiú úszott a tóban, amikor odaértünk.

– Kicsoda?

Micky megrázta a fejét.

– Nem láttam az arcát, és nem hittem, hogy ennek később jelentősége lehet.

– Láthatta, ami történt?

– Nem tudom.

– De amikor a hullát kihúztátok a vízből, már nem volt ott?

– Akkor már nem.

– Bár tudnánk, ki volt az – mondta Augusta aggodalmasan.

– Lehet, hogy nem is diák volt – jelentette ki Micky. – Talán a városból jött. Akárhogy is, nem jelentkezett tanúként, úgyhogy aligha jelent számunkra veszélyt.

Számunkra, gondolta Augusta. A többes szám úgy hangzik, mintha ezzel a diákkal közös részünk lenne valami becstelen, esetleg törvénytelen ügyben. A nőnek nem tetszett a helyzet, melybe óvatlanul keverte magát, s mely csapdának bizonyult.

Határozott pillantást vetett a fiúra, és azt kérdezte:

– Mit akarsz?

Micky zavarodott arckifejezéssel nézett vissza.

– Hogy érti ezt?

– A törvényszék előtt a fiam kedvéért hamisan tanúskodtál ma – mondta Augusta, és örömmel látta, hogy keresetlen hangvétele zavarba hozza Mickyt. Ismét sikerült tehát kezébe vennie az irányítást. – Nem hiszem, hogy egyszerű szívjóságból tetted volna. Szerintem valami viszonzást vársz, és az lenne a legjobb, ha egyenesen megmondanád, mit.

Augusta észrevette, a fiú a mellét bámulja, s egy pillanatig azt hitte, Micky tisztességtelen ajánlattal fog előállni. Micky azonban végül ezt nyögte ki:

– Szeretném, ha magukkal tölthetném a vakációt.

– Miért? – kérdezte Augusta, akit a kérés váratlanul ért.

– Mert hathetes hajóút választ el a saját hazámtól. Mindig az iskolában kell maradnom. Utálok itt maradni, magányos vagyok, és olyan unalmas egész nyáron itt kushadni. Szeretném, ha a nyarat Edwarddal tölthetném.

A kérés kisdiákos volt. Augusta arra számított, a fiú pénzt fog kérni, esetleg állást a Pilaster Bankban. Micky kívánsága gyerekesen kevésnek tűnt, bár neki nyilván sokat jelentett. Végtére is, gondolta Augusta, mégiscsak egy tizenhat éves gyerek.

– Ezt a kívánságot nagyon szívesen teljesítem. Velünk fogod tölteni a nyarat. – A gondolat, hogy Micky nyáron a közelében lesz, egyébként sem volt az asszony ellenére. Micky veszélyesen jóképű fiatalember volt. Modora tökéletes, nem terhes vendég. Nem beszélve arról, Edwardra is jó hatást gyakorolhat. Ha Teddynek volt hibája, akkor az a céltalanság. Micky pont az ellentettje, talán mellette Teddybe is költözik valamelyes akaraterő. Micky boldogan mosolygott, őszinte hálával mondta:

– Köszönöm.

Augusta hirtelen magányra vágyott, hogy átgondolja a történteket.

– Most hagyj magamra – mondta –, egyedül is visszatalálok az igazgató házához.

Micky fölkelt a padból és kezet nyújtott. Augusta elfogadta a kinyújtott kezet.

– Köszönöm, hogy megvédted Teddyt.

Micky lehajolt, mintha kezet akarna csókolni, de nem kis megdöbbenésére szájon csókolta. Olyan hirtelen történt, hogy nem volt ideje a fejét sem elfordítani. Egy pillanatig azt sem tudta, mit mondjon, s mire a sértettség szavai eszébe jutottak, Micky már nem volt a kápolnában. Még a kezét sem lett volna szabad megcsókolnia, nemhogy az ajkát. Mit gondol ez a kölyök? Első gondolata az volt, hogy visszavonja a meghívást. Miért ne vonhatná vissza egy pimasz diák meghívását? Aki így viselkedik, ne töltse velük a nyarat. Ez a gondolat azonban kényelmetlen érzéseket ébresztett benne. Nem egyszerűen arról van szó, hogy Micky megmentette Edwardot és a családot egy szégyenletes botránytól. Jóval többről: amióta kivette belőle az igazságot, bűntársak; és ez roppant sebezhetővé teszi.

Sokáig ült a hűvös kápolnában a fehérre meszelt falat bámulva, s azon gondolkodott, vajon ez a különös, jóképű fiú miként használja majd fölötte gyakorolt hatalmát.

1.

1873. május

Mikor Micky Miranda huszonhárom éves lett, apja Londonba érkezett, hogy puskákat vásároljon.

Señor Carlos Raul Xavier Miranda, röviden papa, alacsony, vállas férfi volt, napbarnított arcára az erőszak és az állati ösztönök vésték félreismerhetetlen vonásaikat. Odahaza, ha gesztenyebarna csődörén ült, széles karimájú kalapban, bőr lovaglónadrágban, parancsoló látványt nyújtott; most azonban, amint a londoni Hyde Parkban fecskefarkú kabátban és kürtőkalapban parádézott, ostobának érezte magát, s ez a szokottnál is ingerlékenyebbé tette. Apa és fia nem hasonlított egymásra. Micky magas, kellemes arcú fiatalemberré nőtt, és inkább mosolyával hódított, ellentétben apjával, aki azt szokta meg, hogy haragvó arckifejezése révén kapja meg, amit akar. Micky mélyen ragaszkodott a londoni élethez: a szép ruhákhoz, az udvarias modorhoz, a lenvászon lepedőkhöz és a kényelmes élethez. Leginkább attól tartott, hogy a papa visszaviszi Córdobába. Nem akarta napjait nyeregben, az éjszakáit a puszta földön tölteni. Még ennél is kevésbé kívánta Paolo zsarnokoskodó társaságát. Paolo kiköpött papa. Egy napon talán hazamegy, de akkor már fontos és önálló emberként, nem Señor Miranda kisebbik fiaként. Addig is meg kell győznie apját, hogy a család szempontjából hasznosabb, ha Londonban maradhat.

Ezen a napos szombat délutánon a park déli útján sétáltak. Mindenfelé nyüzsögtek a jól öltözött londoni emberek, ki gyalog, ki lóháton, ki nyitott kocsiban, hogy élvezhesse a meleg időt. A papa azonban nem érezte jól magát.

– Kellenek a fegyverek – morogta spanyolul, immár másodszor.

– Talán otthon is megvehetné őket – jegyezte meg Micky bátortalanul.

– Kétezret? Talán. De mindenki tudna róla.

A papa titokban akarta tartani, hogy nagy mennyiségű fegyvert vásárol. Mickynek fogalma sem volt róla, mire kell annyi puska, de sejtette, a kétezer puska és a hozzávaló lőszer megvásárlására valószínűleg rámegy a család majd minden készpénztartaléka. Minek annyi fegyver? Córdobában nem volt háború a legendás cowboyháború óta, amikor a papa embereivel átkelt a hegyeken, hogy Santa Maria tartományát felszabadítsa a spanyol uralom alól. Kinek kellenek a puskák? A papa háza táján összesen nem volt ezer ember, még ha a cowboyokhoz hozzászámoljuk a családokat, a léhűtőket, és a szolgákat, akkor sem. A papa nyilván verbuválni is akar. De ki ellen akarnak harcolni? Ilyesmiken gondolkodott Micky, de megkérdezni nem volt mersze, a papa pedig magától nem árult el semmit. Ezért inkább így szólt:

– Odahaza valószínűleg nem is lehet ilyen jó fegyvereket kapni.

– Ez igaz – válaszolta a papa. – Ez a Westley-Richards a legjobb puska, amivel valaha találkoztam.

Micky segített a papának a fegyverek kiválasztásában. Señor Miranda rövid csövű puskákat akart, amelyek nem akadályozzák a lovasokat a szabad mozgásban. Micky elvitte egy birminghami gyárba, ahol a papa megismerkedett a Westley-Richards-karabéllyal.

– És milyen gyorsan gyártják őket! – tette még hozzá Micky.

– Azt hittem, beletelik fél évbe, míg mindet legyártják; ehelyett néhány nap is elég.

– Mert az új amerikai gépeket használják. – Régen, amikor a fegyverkovácsok egyenként készítették el a puskákat, valóban eltartott volna hat hónapig, mire kétezer fegyverrel elkészülnek, de a modern gépekkel az alkatrészek bármelyik fegyverbe beilleszthetőek voltak, s egy jól felszerelt gyár naponta több százat is elkészített: mintha gombostűket gyártana.

– És az a gép, amelyik naponta kétszázezer töltényt állít elő! – mondta Señor Miranda, s hitetlenkedve rázogatta fejét. Hangulata azonban ismét borúsra váltott, és rosszkedvűen mondta: – De hogyan kérhetik a fegyverek árát, még mielőtt leszállították volna őket?

A papa nem tudott sokat a nemzetközi kereskedelemről. Úgy képzelte, a gyáros leszállítja a fegyvereket Córdobába, és ő ott kifizeti az értük járó pénzt. A gyár azonban ragaszkodott hozzá, hogy megkapja a pénzt, mielőtt a fegyverek elhagyják a birminghami üzemet. Ugyanakkor a papa nem szívesen szállította volna az ezüstpénzt hordókban Córdobából Angliába, s ami még rosszabb, tényleg nem fizethetett, mielőtt a fegyvereket megkapta.

– Megoldjuk ezt a problémát, papa – biztatta Micky. – Erre valók a kereskedelmi bankok.

– Mondd el még egyszer az egészet – utasította Señor Miranda. – Biztos akarok lenni benne, hogy tökéletesen értem.

Micky örült, hogy magyarázhat.

– A bank kifizeti a birminghami gyárat, megszervezi a szállítást, és biztosítja a rakományt. Mikor a fegyverek megérkeznek, papa kifizetheti az árat a bank córdobai irodájában.

– De akkor meg nekik kell az ezüstöt átszállítani az óceánon.

– Nem feltétlenül. Lehet, hogy egészen másra használják föl. Például megvesznek belőle egy rakomány sózott marhahúst, amit Londonba szállítanak.

– És miből élnek meg?

– Minden tranzakció után jutalékot számolnak föl. A fegyvergyárosnak egy kicsit kevesebbet fizetnek, a szállítás és biztosítás összegéből százalékot vesznek le, a papától meg egy kicsit többet kérnek a puskákért.

A papa bólintott. Bár nem mutatta, mégis meglátszott rajta, hogy a hallottak nagy hatást gyakoroltak rá. Micky titokban büszkeséget érzett. Elhagyták a parkot és a Kensington Gore-on elsétáltak Pilasterék házához.

Az elmúlt hét évben Micky minden nyári vakációját Pilasterékkel töltötte. Mikor az iskolát elvégezték, Edward mellett ő is végigjárta Európát. Az oxfordi három év alatt ismét szobatársak voltak: együtt ittak, együtt kártyáztak, együtt randalíroztak az egyetemi városban, s csak annyit tanultak, amennyi végképp elengedhetetlen volt. Micky soha többet nem csókolta meg Augustát, bár gyakran lett volna hozzá kedve, sőt ennél jóval többet is szívesen művelt volna az asszonnyal. Sejtette azt is, nem ütközne komolyabb ellenállásba. A fagyos gőg alatt egy érzéki asszony forró szíve dobogott. Micky sokat ért el azzal, hogy Anglia egyik leggazdagabb családja szinte második fiává fogadta, s nagyon jól tudta, egy kaland kedvéért őrültség lenne mindezt kockára tenni. Megtartóztatta tehát magát, bár gyakran álmodozott a megfontoltságból elszalasztott lehetőségről.

Edward szülei nemrég költöztek új otthonukba. Kensington Gore nemrég még bozóttal szegélyezett út volt, amely a Mayfairből Kensington faluba vezetett. Ma már a déli oldalon pompás házak sorakoztak. Északon a Kensington-palota kertjei húzódtak. Itt éltek a leggazdagabb kereskedőcsaládok. A ház építészeti stílusa már nem volt ilyen egyértelmű. Vörös téglából és fehér kőből épült. A földszinten és az első emeleten hatalmas ablakok, afölött csúcsos tető, amelynek háromszöge még három emelet ablakait övezte: alul hat, középen négy, legfelül kettő; megannyi hálószoba a megszámlálhatatlan rokonnak, vendégnek és szolgának. A tető széle lépcsőzetesen épült, s e lépcsőkre kőszobrokat helyeztek: oroszlánokat, sárkányokat, majmokat, legfelül pedig egy kibontott vitorlájú hajót, amely talán azt a rabszolgákat szállító hajót jelképezte, amely a legenda szerint megalapozta a család vagyonát.

A két Miranda megállt a ház előtt.

– Nem hiszem, hogy még egy ilyen ház akadna Londonban – jegyezte meg Micky.

– Biztos vagyok benne, hogy a hölgy szándéka éppen ez volt – felelte apja spanyolul.

Micky bólintott. A papa ugyan még nem találkozott Augustával, de már megvolt róla a véleménye.

A ház hatalmas alagsorral rendelkezett. Az utca szintjéről híd vezetett az utcai bejárathoz. Az ajtó nyitva állt, és a két Miranda belépett. Augusta teadélutánt tartott, melynek egyetlen célja az volt, hogy házával henceghessen. A tölgyfával burkolt hallban nyüzsögtek a vendégek és a szolgák. Micky és a papa átnyújtották kalapjukat az egyik lakájnak, aztán beléptek a fogadószobába, melynek túlsó végén át a teraszra és a kertbe lehetett jutni.

Micky készakarva választotta ezt az alkalmat arra, hogy apját bemutassa Pilasteréknek, mert a nagy nyüzsgésben – így gondolta – talán kevésbé fog feltűnni, hogy a papa modora nem mindig felel meg a legmagasabb londoni elvárásoknak. A papa még a córdobai elvárásokhoz képest is édeskeveset törődött a jó modorral, Londonban kísérgetni pedig kicsit olyan volt, mintha az ember oroszlánt sétáltatna pórázon. A papa mindig fegyvert hordott a kabátja alatt, Londonban csakúgy, mint odahaza. Ehhez ragaszkodott. Jobb a biztonság, gondolta.

Mickynek nem kellett megmutatnia, melyik asszony Augusta. A ház asszonya a terem közepén állt sötétkék selyemruhában, melynek mély kivágása látni engedte dús kebelének vonalait. Amikor a papa végre kezet rázott vele, Augusta mélyen a szemébe nézett, és mély bársonyos hangján ekképp búgott:

– Micsoda öröm, hogy végre megismerhetem, Señor Miranda.

A papa azonnal el volt bűvölve. Mélyen Augusta kezére hajolt, megcsókolta, s tört angolsággal így szólt:

– Örökre adósa vagyok, amiért ilyen kedves Miguelhez.

Micky közben szakértő szemmel figyelte, amint Augusta a papát leveszi a lábáról. Az asszony nem sokat változott hét év alatt. Egy-két apró ránc a szeme alatt, mely csak még vonzóbbá tette; néhány ezüst hajszál, mely csak hangsúlyozta hajkoronája feketeségét, s ha fölszedett is néhány kilót, ettől legfeljebb csak még dúsabb lett.

– Micky gyakran mesélt nekem nagyszerű gazdaságáról – mondta Augusta.

– Remélem, egy nap vendégül láthatom – felelte a papa mély hangon.

Még csak az hiányzik, gondolta Micky. Augusta körülbelül annyira illene bele a córdobai környezetbe, mint egy flamingó a szénbányába.

– Talán egyszer eljön az a nap is. Milyen messze esik az ön hazája?

– Az új hajókkal csak egy hónap az út.

A papa még mindig markában szorongatta Augusta kezét, s hangja érzékien csengett. Augusta megbabonázta. Mickyn féltékenység futott át; ha valaki a családból flörtölni fog Augustával, gondolta, az én leszek, és nem a papa.

– Córdoba gyönyörű ország, mint hallom – csevegett tovább a nő.

Micky közben azon imádkozott, nehogy a papa valami modortalanságot kövessen el. Bár Señor Miranda maga is tudott világfi lenni, ha éppen kedve volt hozzá, s most lelkesen adta elő a romantikus dél-amerikai nagyúr szerepét Augusta kedvéért. Tovább udvarolt.

– Megígérhetem, hogy abban a királyi fogadtatásban lenne része, amit érdemel.

– Milyen csábító – felelte Augusta legőszintétlenebb társalgói modorában. Azzal kihúzta kezét a papa markából, átnézett fölötte, meglátott valakit, és felkiáltott:

– Tillotson kapitány! Milyen kedves, hogy eljött! – Azzal elfordult, hogy az új vendéggel csevegjen.

A papának eltartott egy percig, mire összeszedte magát, aztán így szólt:

– Mutasd meg a bank főnökét!

– Hogyne – felelte Micky idegesen, és körülnézett, nem látja-e valahol az öreg Seth Pilastert.

Az egész család jelen volt: pártában maradt nénikék, joviális bácsikák, unokatestvérek. Észrevett még néhány parlamenti képviselőt, arisztokratát; a vendégek zömét azonban üzletfelek alkották, üzletfelek és versenytársak. Micky látta Ben Greenbourne sovány, egyenes alakját, a Greenbournes Bank tulajdonosát és vezetőjét, aki állítólag a világ leggazdagabb embere, s egyben Micky volt iskolatársának, Solomon Greenbourne-nak, azaz a Dagadtnak a papája. Az iskola elvégzése óta nemigen találkoztak. Dagadt nem ment egyetemre, Európát sem mulatta végig, helyette apja bankjában kezdett dolgozni.

Az arisztokraták általában nem beszéltek pénzről, az ilyesmit közönségesnek tartották, ezeknek az embereknek azonban egyáltalán nem voltak ilyen gátlásaik. Micky gyakran kihallotta a „crash” szót, amelyet az újságok gyakran „krach”-nak írtak, mivel Ausztriában kezdődött. A részvények árfolyama lezuhant, a banki kamat felszökött, legalábbis Edward szerint, aki nemrég lépett munkába a családi bankban. Sokan megijedtek, de a Pilaster Bank bízott benne, hogy a bécsi krach nem fogja a londoni pénzvilágot is magával rántani.

Micky kivezette a papát a teraszra, ahol a csíkos vászonernyők árnyékában fapadokat állítottak föl. Itt üldögélt az öreg Seth, a nagy meleg ellenére takarót terítve lábára. Valami meghatározatlan betegségben szenvedett, vékony volt, akár a tojáshéj, de a Pilasterek karvalyorra még ebben az állapotban is félelmetesen meredt előre. Éppen egy vendéggel beszélgetett.

– Milyen kár, hogy egészségi állapota miatt nem tud részt venni az udvari fogadáson – udvarolt a vendég.

– Ellenkezőleg! Örülök, hogy ezzel kimenthettem magam – dörmögte a vénember. – Nem látom be, miért kellene olyan emberek előtt hajbókolnom, akik soha az életben nem dolgoztak.

– De a walesi herceg meghívása! Óriási megtiszteltetés!

Seth nem volt vitatkozós kedvében.

– Hölgyem – mondta –, a Pilaster név a tisztes üzlet garanciája a világ sok olyan sarkában, ahol még hírét sem hallották a walesi hercegnek.

– Ugyan, Pilaster úr – folytatta a hölgy, kitartva a csevegő hangnem mellett –, úgy beszél, mintha a királyi család ellenére lenne.

Seth bácsi hetven éve utálta a csevegést.

– Nekem a henyeség van ellenemre – jelentette ki. – Meg van írva: aki nem dolgozik, ne is egyék. Szent Pál írta ezt a thesszalonikiekhez intézett második levelében, és nem tette hozzá, hogy a királyi vérből származók kivételt képeznének.

A hölgy zavartan távozott. Micky elnyomott egy mosolyt, és így szólt:

– Pilaster úr, engedje meg, hogy bemutassam atyámat, Señor Carlos Mirandát, aki Londonba látogatott egy rövid időre.

Seth kezet rázott a papával.

– Córdoba? A bankom irodát tart fent a fővárosban, Palmában.

– Ritkán megyek a fővárosba – felelte a papa. – Santamaria tartományban gazdálkodom.

– Szóval marhahússal foglalkozik?

– Igen.

– Vegyen jégszekrényt, sok jégszekrényt – javasolta Seth.

A papa ezt nem értette. Micky sietett a magyarázattal.

– Föltaláltak egy masinát, ami hidegen tartja a húst, úgyhogy nem romlik meg. Ha valaha hajókba is sikerül őket beépíteni, az egész világnak szállíthatunk marhahúst anélkül, hogy be kellene sózni.

A papa homlokát ráncolta.

– Nekem ez nem tetszik. Nagy sózóüzemem van.

– Bontsa le – vakkantott az öreg. – Mondom magának, vegyen jégszekrényt!

A papa általában nem örült, ha megmondták neki, mit tegyen, és ezért Micky aggódni kezdett. Szeme sarkából észrevette Edwardot.

– Papa, engedd meg, hogy bemutassam neked a legjobb barátomat – mondta, s gyorsan Edwardhoz kormányozta a papát. – Edward Pilaster.

A papa szemügyre vette fia legjobb barátját. Edward nem volt jóképű, inkább apjára ütött. Egészséges parasztfiúra emlékeztetett, izmos volt és szőke. Az éjszakai dorbézolások és a rengeteg bor még nem látszott meg rajta. A papa kezet rázott vele, és azt mondta:

– Elég régen vagytok már barátok.

– Egy húron pendülünk – felelte Edward. A papa elkomorult, mint mindig, ha nem értett valamit. Micky így szólt:

– Beszéljünk egy kicsit az üzletről! – A három ember a teraszról a friss pázsitra lépett. A pázsit mezsgyéjét nemrég ültették, apró bokorpalánták kandikáltak a frissen forgatott földben.

– Apám nagyobb bevásárlást eszközölt Londonban – kezdte Micky legjobb modorában –, hajóra és biztosításra van szüksége. Ez lehetőség egy üzletre a családi banknak.

– Nagyon szívesen. Ha holnap reggel találkozunk a bankban, mindent elintézhetünk.

– Helyes – jelentette ki a papa.

– És mi van akkor, ha a hajó elsüllyed? Kinek a vesztesége? A miénk vagy a banké? – kérdezte Micky.

– Egyik sem veszít – felelte Edward. – A rakományt a Lloyd’s biztosítja. Ha a hajó elsüllyed, a biztosító fizet, és a bank újra elküldi a rakományt. Egyébként mi lenne az?

– Puskák.

Edwardnak leesett az álla.

– Vagy úgy? Ebben az esetben nem tudok segíteni.

– Miért? – kérdezte Micky. Nem értette a dolgot.

– Azért, mert az öreg Seth metodista. Ami azt illeti, az egész család metodista, de kevésbé hitbuzgó, mint az öreg. A fegyverkereskedelmet nem támogatja, és miután ő az elnök, ha ő nem támogat valamit, azt a bank sem támogatja.

– Az ördögbe is! – káromkodta el magát Micky, majd rémült pillantást vetett apjára. De a papa szerencsére nem fogta föl a beszélgetés értelmét. Micky gyomra összeszorult. Seth vallásos meggyőződésén fusson az ügy zátonyra?

– Az az álszent vénember gyakorlatilag már halott, miért avatkozna be?

– Hamarosan visszavonul, de azt hiszem, utána Samuel bácsi következik, és ő sem szereti a fegyverkereskedelmet.

A helyzet egyre rosszabbnak tűnt. Sam bácsi Seth fia volt, ötvenhárom éves, egészséges agglegény.

– Ezek szerint másik kereskedelmi bankhoz kell fordulnunk.

– Valószínűleg egyszerűbb lenne, ha bemutattok néhány ajánlólevelet.

– Minek?

– A bank mindig viseli a kockázatot, hogy valamelyik üzlettárs nem tartja be a megállapodást, és nyakán marad az egész rakomány, amivel nemigen tud mit kezdeni. Az ajánlólevelek tulajdonképpen az üzlettárs tisztességét biztosító iratok. – Edward természetesen nem tudhatta, hogy Dél-Amerikában ismeretlen fogalom a tisztességes üzletember. A papa caudillo volt, vidéki nagybirtokos, százezer holdnyi pampa ura, akinek félezer cowboya egyszersmind magánhadseregként is megállta a helyét. A papa hatalma Angliában utoljára a középkorban tűnt fel. Aki a papától ajánlólevelet vagy üzleti referenciát kér, ennyi erővel Hódító Vilmostól is kérheti ugyanezt, midőn utóbbi serege élén partra száll Hastings alatt. Micky nyugalmat tettetett, bár mi sem állt tőle távolabb. Azonban okos fiú volt, aki tudta, a londoni életnek ez az üzlet az ára. Nem akart visszamenni a papával szülőföldjére.

– Majd utánanézek – morogta. Megfordultak, és visszasétáltak a vendégektől nyüzsgő teraszra. Micky szorongva gondolt rá, hogy előbb-utóbb el kell magyaráznia a helyzetet a papának, aki nem szerette, ha bármi az útjában állt, nem tűrte, hogy bárki kudarcot valljon, és igen hirtelen haragú embernek ismerték a családban.

A teraszon megjelent Augusta.

– Keresd meg nekem Hasteadet – mondta Edwardnak. Hastead a ház lakájlelkű komornyikjaként végezte hivatását. – Elfogyott a gyümölcslé, és a nyomorult nincs sehol. – Edward távozott, Augusta pedig barátságosan, bensőségesen mosolygott a papára. – Jól érzi magát a mi kis összejövetelünkön, Señor Miranda?

– Köszönöm, remekül – jelentette ki a papa.

– Igyék teát vagy gyümölcslevet!

A papa szívesebben látott volna némi tequilát, de a metodista teadélutánon nem szolgálnak föl alkoholt. Augusta egy pillantást vetett Mickyre, s mert mindig is érzéke volt mások hangulata iránt, így szólt:

– Látom, nem érzik jól magukat. Valami baj van?

– Olyasmi – felelte Micky őszintén. – A papa révén hozzásegíthettem volna Edwardot, hogy üzletet vigyen a banknak, de Seth bácsi nem köt üzletet, ha fegyverekről van szó. Márpedig itt puskákat meg lőszert kellene szállítani.

– Seth már nem sokáig lesz elnök.

– Lehet, de úgy tűnik, Sam bácsi is hasonlóképpen gondolkozik.

– Igen? S ki mondta, hogy ő lesz a következő elnök?

Hugh Pilaster új nyakkendőjét viselte. Remek kravat, égszínkék selyem, mely a nyakon kissé puffad, s tűvel erősítik meg. Ascot nyakkendő, a legújabb divat. Szó ami szó, új ruha is jó lenne már, de évi hatvannyolc fontos fizetés mellett meg kellett elégednie azzal, hogy régi ruháját új nyakkendővel frissítette. Az égszínkék viszont merész színválasztásnak számított. Augusta néni tükre előtt állva Hugh megállapította, hogy a fekete ruha és a kék selyem nyakkendő jól megy fekete hajához és égszínkék szeméhez; bízott benne, a nyakkendő világfias külsőt kölcsönöz neki. Hugh mint családtag Augusta házában lakott, de a szegény rokon szerepét rosszul viselte. A bank hagyományai szerint azonban mindenki üzleti érdeme alapján kapott fizetést, függetlenül attól, családtagok voltak-e avagy sem. Egy másik hagyomány értelmében pedig mindenki alul kezdte. Hugh remekül tanult az iskolában, iskolaelső is lehetett volna, ha magatartása nem hagy a tanárok szemében annyi kívánnivalót maga után. De iskolázottsága mit sem számított a banknál, ahol tisztviselőinasként foglalkoztatták és fizették. Nagynénje és nagybátyja sohasem ajánlottak föl anyagi segítséget, így aztán el kell viselniük tavalyi ruhájának látványát. Nem mintha különösebben izgatta volna rokonai véleménye. Inkább Florence Stalworthyre gondolt, arra a sápadt, csinos lányra, Stalworthy gróf leányára, aki érdeklődést mutatott irányában. Hugh voltaképpen minden lányba beleszeretett, aki hajlandó volt vele két szót váltani. Ha egy lány véletlenül megérintette, szája száraz lett, mint a homok. Vajon hogy festhet lábuk a sok ingváll és alsószoknya alatt? Hugh most volt húszéves, immár öt éve gyötörte a kíváncsiság, eleddig teljesületlenül. Életében még csak édesanyját csókolta meg.

Egy ilyen nagyszabású összejövetel felért a kínpaddal, mert a teadélutánokon mindenki udvariasan közeledett a többiekhez, érdeklődött, csevegett, a lányok pedig… a lányok remekül festettek, nevettek, s olykor még flörtöltek is; a nagy tömegben óhatatlanul is Hugh-hoz ért néhány nőnemű lény, véletlenül nekiment, talán még testével is érintette, ha két ember között kellett átfurakodnia. Ezek után egy hétig nyugtalanul alszik majd.

A vendégek egy része természetesen rokona volt. Tobias Pilaster és Joseph Pilaster testvérek voltak, de Hugh apja kivonta tőkéjét a családi vállalkozásból, saját szakállára kereskedett, tönkrement, és fölakasztotta magát. Hugh-nak ezért kellett elhagynia a drága windfieldi iskolát; ezért kellett Folkestone-ban élnie; ezért kezdett tizenkilenc éves korában dolgozni ahelyett, hogy európai körutazás után Oxfordban vesztegethetett volna néhány évet; ezért élt a rokonok házában; ezért nem vehetett új ruhát. Rokon volt, de szegény rokon, szégyenfolt abban a családban, amelynek büszkeségét és társadalmi helyzetét a vagyona táplálta. Mindazonáltal egyiküknek sem jutott eszébe, hogy a zavarba ejtő helyzeten egy kis pénzmaggal segítsen. A szegénység a rossz üzletember büntetése, s ha ennek élét elveszi a jótékonykodás, mi sarkall majd sikerre? Ennyi erővel a börtönpriccsre is pehelypaplan járna, mondogatták, ha valaki azzal a javaslattal állt elő, hogy a nálunknál szerencsétlenebbek sorsán enyhíteni kellene.

Tobias Pilaster pénzügyi válságnak esett ugyan áldozatul, de ez nem számított. 1866. május 11-én ment tönkre; ezt a napot bankkörökben fekete pénteknek nevezgetik. Az Overend & Gurney korlátolt felelősségű társasága ezen a napon ötmillió dolláros csődöt jelentett be, és sok kisebb céget magával rántott, például a londoni Joint Stock Bankot, Sir Samuel Peto építkezési vállalatát, valamint a Tobias & Tsai céget. Pilasterék szerint viszont üzletben nincs kifogás. Londonban a pénzügyi helyzet most is válságos volt, s néhány cég valószínűleg tönkre is megy majd, de a Pilaster Bank életrevalóan védekezett: gyöngébb üzlettársaival felmondta a kapcsolatot, szigorította a hitelfeltételeket, és csak a legbiztosabb vállalkozásokat pénzelte. A bankár elsőrendű feladata az önvédelem, hangoztatták.

Én is Pilaster vagyok, gondolta Hugh, lehet, hogy az orromon nem látszik, de én is értek az önfenntartáshoz. Régen feltette magában, hogy ő lesz a családban a leggazdagabb és legjobb bankár. A folkstone-i olcsó iskolában, ahol bejáró diákként végzett, hasznos tárgyakat tanult: számtant és természettudományokat, míg Edward Windfieldben még mindig a latinnal meg az ógöröggel küszködött, s mivel nem ment egyetemre, korábban ismerte meg az üzletvitel alapjait. Soha a legkisebb késztetést sem érezte más pálya iránt, nem akart festő, képviselő vagy pap lenni; vérében volt az üzlet. A kamatlábak jobban érdekelték az időjárásnál. Eltökélte, hogy bankár lesz, ha nem is olyan önelégült és álszent, mint sok rokona. Mindez feltett szándéka volt, de ritkán foglalkozott vele gondolatban; inkább a lányokról álmodozott.

Amint kilépett a teraszra, Augustát látta meg, amint egy lány társaságában éppen elébe siet.

– Kedves Hugh, itt van a barátod, Bodwin kisasszony.

Hugh nem kedvelte a kisasszonyt. Rachel Bodwin magas, értelmes lány volt, aki radikális nézeteknek hódolt. Csinosnak nem mondható, világosbarna hajával és fakókék szemével, mely túl közel ült egymáshoz. Viszont élénk és érdekes teremtés, tele újító eszmékkel. Hugh először meg is kedvelte, mikor Londonba jött dolgozni, és megismerkedett vele. De Augusta elrontotta a kapcsolatot, amikor úgy döntött, összeházasítja a fiatalokat. Azelőtt lelkesen vitatkoztak vallásról, válásról, szegénységről, a nők szavazati jogáról, de amióta Augusta néni beindult, csak zavart megjegyzéseket tettek az időjárásra vonatkozólag.

– Milyen elbűvölő ma, Bodwin kisasszony – mondta Hugh gépiesen.

– Igazán kedves – felelte unottan a lány.

Augusta ekkor vette észre Hugh nyakkendőjét.

– Egek! – kiáltott. – Úgy festesz, akár egy kocsmáros!

Hugh arca bíborszínt öltött. Éles választ szeretett volna adni, de nem jutott semmi az eszébe, tehát így szólt: – Csak egy új nyakkendő, Augusta néni. Ascotnak hívják.

– Holnap odaadod az inasnak – mondta Augusta, és elfordult.

Hugh átkozta sorsát, mely uralkodó hajlamokkal megáldott nénikéje házában kényszeríti élni.

– Szerintem helytelen, ha a nők megjegyzést tesznek egy férfi öltözékére – mondta Rachel kisasszonynak.

– Szerintem a nők arra tesznek megjegyzést, amire akarnak – jelentette ki Rachel harciasan. – Nekem például nagyon tetszik a nyakkendője.

Hugh ettől jobban érezte magát. Nem is olyan rossz lány ez a Rachel, mondta magának. Ez persze igaz volt, de Augusta nem ezért óhajtotta a partit; sokkal inkább azért, mert Bodwin kisasszony apja kizárólag üzleti szerződésekkel foglalkozott, lévén jogász. Bodwinék több fokkal Pilasterék alatt álltak a társadalmi ranglétrán, mert a jogász családfő jövedelmére szorítkoztak, Bodwin úr azonban hasznos szerepet játszott a bank életében. Azonkívül ezen az alacsony frigyen keresztül Hugh is alacsonyabb fokra kerülne a kasztrendszerben, aminek Augusta ugyancsak örült volna. Elméletben Hugh nem is ellenezte, hogy megkérje Rachel kezét, Augusta komoly összegű nászajándékot helyezett kilátásba, de ennél jóval többet nyomott a latba a gondolat, hogy minden éjjel egy nőnemű lény társaságát élvezheti, a rengeteg alsóruha nélkül.

– Ne nézzen így rám – mondta Rachel. – Csak annyit mondtam, tetszik a nyakkendője.

Hugh ismét elpirult. Csak nem találta ki a gondolatomat, rémüldözött magában. A lányokkal kapcsolatos tettlegesség gondolata állandó szégyenérzetet keltett benne.

– Bocsánat – dörmögte megsemmisülten.

– Finom kis társaság a Pilaster család – jegyezte meg Rachel, miután egy pillantást vetett a vendégseregre. – Hogy bírja ki őket?

Hugh ebben a pillanatban maga is a teraszt fürkészte, s így rögtön észrevette Florence Stalworthy érkezését. Florence roppant szemrevaló lány volt, filigrán alkat; göndör szőke haja a válláig ért. Selyemszalagokkal és csipkével szegélyezett rózsaszín ruhában, strucctolldíszes kalapjában állt a teraszra nyíló ajtóban. Végignézett a vendégseregen, meglátta Hugh-t, és rámosolygott.

– Mint látom, valami elvonja a figyelmét – közölte észrevételét Rachel a rá jellemző keresetlen modorban.

– Igazán nagyon sajnálom.

– Figyeljen rám, Hugh! Én nagyon kedvelem magát, mert azon kevesek egyike a londoni társasági életben, aki nem elviselhetetlenül unalmas. De nem vagyok magába szerelmes, sohasem leszek a felesége, akármit talál ki a nagynénikéje. Ráadásul tudom, hogy maga sem szerelmes belém, úgyhogy felesleges udvariasságból úgy tennie, mintha összetörtem volna a szívét.

Egy döbbent pillanat után Hugh arcán boldog vigyor jelent meg. Rachelben az őszinteséget kedvelte leginkább. Hugh nem volt teljesen tisztában azzal, mi a szerelem, de föltételezte, Rachelnek igaza lehet.

– Ezek szerint a jövőben is összeveszhetünk azon, kell-e a szavazati jog a nőknek? – kérdezte vidáman.

– Igen, de nem most. Beszélni akarok volt iskolatársával, Señor Mirandával.

– De Mickynek fogalma sincs a szavazati jogról.

– Ennek ellenére nagy sikere van a lányoknál.

– El nem képzelhetem, miért.

– Azért mert olyan, mint Florence Stalworthy nőben – mondta Rachel és otthagyta.

Hugh homlokát ráncolva gondolkodott. Nehezére esett tárgyilagos szemmel néznie Mickyt, aki tudta, Hugh a szegény rokon, és ennek megfelelő hangnemben beszélt vele. Kétségtelen, Micky mindig kifogástalan eleganciával öltözködött. Leginkább sima, fényes szőrű macskára emlékeztetett. Túlságosan is sokat adott megjelenésére, és nem volt kellőképpen férfias jelenség, de a nők így is nagy számban hevertek lába előtt. Hugh szemével követte Rachelt, amint átment a szobán, hogy a Mickyt körülvevő csoporthoz csatlakozzon. Micky a papa mellett állt, velük szemben Clementine, Edward húga, Madeleine néni és Beatrice. Most Rachel felé fordult; kezet fogtak, Micky mondott valamit, amivel megnevettette a lányt. Hugh-ban tudatosult, hogy valahányszor társaságban látja Mickyt, mindig legalább három-négy hölgyet szórakoztat egyszerre. Nem mintha össze lehetne hasonlítani Florence Stalworthyvel, gondolta. Igaz, mind a ketten népszerűek, mind a ketten vonzóak, de Mickyben van valami becstelen, valami nem úri vonás.

Izgatottan s egyszersmind félénken lépett Florence elé. – Hogy van, Lady Florence?

– Micsoda káprázatos ház! – kiáltott föl Florence egy csábmosoly kíséretében.

– Tetszik önnek?

– Nem is tudom.

– A legtöbben ezt mondják.

Florence nevetett, mintha Hugh valami szellemeset mondott volna, amivel rettenetesen boldoggá tette a fiút.

– Nagyon modern ház – folytatta. – Képzelje, öt fürdőszoba! És a pincében egy nagy gőzkazán, amiből csövek viszik a meleg vizet a ház többi részébe.

– A kőhajó a tetőn mintha túlzás lenne.

– Engem a mészáros cégérére emlékeztet, a táblára festett tehénfejre, ami a bolt előtt lóg – mondta Hugh halkan.

Florence ezen ismét nevetett, és Hugh úgy érezte, jobb lenne a vendégektől távolabb, kettesben sétálni a kertben. – Megmutathatom a kertet?

– Csodás lenne.

A kert nem volt csodás. Nem is lehetett, mivel frissen ültették, ez azonban a jelen helyzetben aligha számított. Hugh kivezette Florence-t a szobából a teraszra, itt azonban útjukat állta Augusta néni, aki feddő pillantást vetett a fiúra, aztán így szólt:

– Lady Florence, milyen kedves, hogy eljött! Edward szeretné megmutatni önnek a kertet. – Megragadta Edwardot, aki valahol anyja árnyékában téblábolt, és már útnak is indította őket, még mielőtt Hugh szóhoz juthatott volna. Mivel szóhoz nem jutott, a fogát csikorgatta, és kellemetlen dolgokat mondott magában Augusta néninek, aki tovább csevegett:

– Tudom, mennyire szeretsz Rachellel beszélgetni, Hugh – mondta, s azzal karon fogta a fiút, és már vitte is befelé; Hugh csak úgy állhatott volna ellen, ha kirántja karját és botrányt csinál. Rachel éppen a két Mirandával társalgott. Augusta elragadta a két Mirandát, hogy bemutassa őket sógorának, Samuel Pilasternek. Hugh és Rachel ismét édes kettesben találták magukat. Rachel nevetett.

– Nem lehet vele vitatkozni, ugye?

– Mintha egy gőzmozdonnyal vitatkozna az ember – felelte Hugh bosszúsan. Szeme sarkából látta Florence ruháját, amint eltűnt a kertben Edward alakja mellett.

– Menjen utána nyugodtan – mondta Rachel.

Hugh kisietett a kertbe. Már útközben pokoli gondolata támadt: valahogy eltávolítja Edwardot Florence közeléből, még ha Augusta néni módszeréhez kell is folyamodnia. Augusta néni persze dühöngeni fog, amikor rájön, de néhány Florence-szal kettesben töltött perc ezt bőven megéri.

– Edward! – mondta, mikor beérte a párt. – Anyád küldött, mert beszélni akar veled. A házban vár.

Edward nem sejtett rosszat, hozzászokott anyja szeszélyeihez. Elnézést kért Florence-tól, és elsietett.

– Tényleg az anyja keresi? – kérdezte Florence.

– Nem.

Florence megfenyegette ujjával Hugh-t, de közben mosolygott. Hugh a lány szemében látott elismerésben sütkérezett, bár tudta, ebből kínos botrány lesz. Úgy érezte, ennél jóval többet is elviselne a lány kedvéért.

– Jöjjön – válaszolta –, megmutatom a gyümölcsöskertet.

Augusta szórakoztatónak találta a papát. Micsoda kis tömzsi parasztember! Egészen más, mint elegáns, nyúlánk fia. Augusta egyre inkább kedvelte Mickyt, akinek társaságában fokozottan nőnek érezte magát, aki mindig úgy pillantott rá, mintha a világon a legkívánatosabb ő lenne. Néha ennél többre is vágyott, de ilyenkor gyorsan elvetette magától a lehetőséget. A Seth-ről folytatott beszélgetés azonban megijesztette. Micky föltételezte, Seth halála vagy nyugalomba vonulása után Sam lesz az elnök. Micky magától nem tud ilyesmit, inkább a családi pletykát hallhatta, amely semmiképpen sem volt Augusta ínyére, aki férjét, Joseph-et kívánta volna látni az elnöki székben.

Az ablakon keresztül láthatta a teraszon a bank négy társtulajdonosát, közülük három Pilaster: Seth, Samuel és Joseph; a 19. század elején a methodisták az ószövetségi neveket kedvelték. Az öreg Seth lábán kockás takarójával, gyengélkedve, törékenyen ült: egy lény, mely túlélte hasznosságát. Mellette állt fia, Samuel, apja olcsóbb kiadásban: ugyanaz a karvalyorr, puhább száj, rossz fogak. A hagyomány szellemében ő lenne a soros elnök, lévén rangidős társ. Éppen Joseph magyarázott valamit nagybátyjának és unokatestvérének, ujjával türelmetlenül bökdösve a levegőt. Joseph arcán is a Pilaster-orr pompázott, de négyszögletesebb feje már erősen kopaszodott. A negyedik társ karba font kézzel állt, és figyelt: George Hartshorn őrnagy, Madeleine férje, azaz Joseph sógora. Homlokán széles sebhelyet viselt, mely a krími háborúra emlékeztetett. Hősnek mindazonáltal nem mondhatjuk, szerezvén sebét akképpen, hogy gőzgéptől megbokrosodott lova őt hátáról levetvén, fejét a konyhaszekér kerekének vasalásához ütötte. Ekkor nyugalomba vonult, s Madeleine-nel kötött házassága révén társ lett a Pilaster Bankban. Rokonszenves lélek, aki nemigen értett a bankügyekhez. S különben is csak Pilaster lehetett elnök; ennélfogva Samuel és Joseph minősültek csak komoly jelöltnek.

Az elnököt elméletben a társak szavazata választotta, és a család is hagyományszerűen kiegyezett az elnök személyében. A valóságban azonban Augusta eltökélte, keresztülviszi akaratát, bár tudta, nem lesz könnyű dolga. A Pilaster Bank elnöke a világ egyik legfontosabb emberének számított. Királyságok sorsa dőlhetett el azon, megadja-e a kért kölcsönt vagy nem. Ha megadta, maradt a monarchia, ha nem, esetleg kitört a forradalom. Nemzetek jólétét tartotta kézben néhány olyan ember mellett, mint J. P Morgan, a Rothschildok vagy Ben Greenbourne. A Pilaster Bank elnökének államfők bókoltak, miniszterelnökök kértek tőle tanácsot, diplomaták udvarolták körül, az elnök feleségének pedig mindenki egyformán kedvét kereste.

Joseph szeretett volna elnök lenni, de nem értett a családi cselszövéshez, így Augusta attól tartott, hogy a lehetőség elúszik. Amilyen mulya, gondolta Augusta, még képes egyszerűen azt mondani, hogy ő szeretné az elnöki tisztet, és várja a család döntését. Eszébe sem jutna, hogy a győzelmet más módszerekkel is el lehet érni, például magától soha nem mondana semmit, amitől az ellenjelölt hitelét veszítheti.

Ez már Augusta dolga. Sam bácsi gyöngéjére nem nehéz rátapintani. Ötvenhárom éves korában még agglegény, és egy fiatalemberrel, állítólagos titkárával él. A család eddig nem törődött Samuel életvitelével, de ezen talán lehet változtatni. Persze Sam bácsival vigyázva kell elbánni, körülményes, szőrszálhasogató ember, az a fajta, aki tetőtől talpig átöltözik, ha egy csepp bor a nadrágjára loccsan. Mindazonáltal nem gyenge karakter, és nem lehet megfélemlíteni: nem tanácsos szemből támadni tehát. Hátulról egészen más. Augustának nem voltak skrupulusai Sam bácsi kapcsán. Sohase kedvelte túlságosan, mert Samuel mindig úgy tett, mintha Augustát enyhén mulatságosnak találná, és rendszerint nem vette komolyan. Augusta mindezt mélyen sértőnek érezte. Ahogy háziasszonyi tisztének megfelelően sürgött-forgott a vendégek között, bosszúsan gondolt Hugh-ra, aki nem hajlandó udvarolni a számára kiszemelt lánynak. A családnak ez az ága mindig problémát okozott, de Augustának most a Samuel jelentette veszélyére kellett összpontosítani.

Ekkor meglátta Madeleine-t, Joseph húgát. Szegény teremtés! A Pilasterek karvalyorra, mely a család annyi férfitagjának kölcsönzött tekintélyt, az ő arcát csak elcsúfította. Egykoron Augusta és Madeleine vetélkedtek a család női vezetőjének szerepéért. Madeleine helytelenítette, hogy a család Augusta köré gyűlik, bár Madeleine jelleméből mindig is hiányzott Augusta tettrekészsége, mellyel esküvőket szervezett, partikat hozott össze a fiatalok között, haragosokat békített össze, megszervezte a betegek, a terhesek, a gyászolók támogatását. Madeleine ellenállásán kis híján két táborra szakadt a család, de egy napon Augusta olyan értesülés birtokába jutott, mellyel örökre sakkban tarthatta vetélytársát.

Egy délután a Bond Streeten járt, s mikor belépett az előkelő ezüstneműboltba, látta, amint Madeleine a bolt mélyén lévő ajtón keresztül éppen eltűnik az épületben. Augusta ezután hosszasan vizsgálgatott egy ezüst pirítósállványt, mígnem várakozása nem bizonyult hiábavalónak, mert látta, amint egy jóképű fiatalember eltűnik ugyanazon ajtó mögött. Augusta hallott már az ilyen kiadó hátsó szobákról, melyeket pásztorórára vettek bérbe, és szinte biztos volt benne, hogy Madeleine házasságtörő viszonyt folytat. A bolt tulajdonosnője pedig egy ötfontos bankó ellenében fölfedte a fiatalember nevét is: Tremain báró. Augusta rettenetesen megdöbbent, első gondolata mégis az volt, ha Madeleine Tremain báróval titkos viszonyt folytat, miért ne tehetné ő ugyanezt Micky Mirandával. De természetesen erről szó sem lehetett. Ha Madeleine-ről kiderülhet, nem biztos, róla nem derülhetne ki.

Ez a titok, ha kitudódik, Madeleine-t tönkreteheti. Ha egy férfi titkos viszonyt folytatott, ezt az emberek helytelenítették, de ugyanakkor romantikusnak érezték; ha egy asszony lépett félre, ringyó lett. Ha a titok kitudódik, Madeleine nem járhat társaságba, családja pedig szégyenfoltnak tekinti. Augusta először arra gondolt, a titokkal megzsarolhatja Madeleine-t, de ettől a gondolattól elállt, mert nem akarta kivívni a másik örök gyűlöletét. Augusta nemcsak leszerelni kívánta vetélytársát, hanem azt akarta, a szövetségese is legyen. Ezért hosszas töprengés után a következő stratégiát dolgozta ki. Ahelyett hogy megfélemlítette volna Madeleine-t, úgy tett, mintha az ő oldalán állna. – Egy szóra, Madeleine drágám – suttogta volt –, én nem bíznék Mrs. Baxterben, az ezüstárusban. Mondd meg a bárónak, keressen valami diszkrétebb helyet. – Madeleine könyörögni kezdett, hogy tartsa meg titkát. Augusta örök hallgatást ígért és a vetélkedés tüze kihunyt.

Augusta most karon fogta Madeleine-t, és így szólt: – Gyere drágám, megmutatom neked a szobámat, remélem, tetszeni fog. – A ház első emeletét Augusta hálója és öltözőszobája, Joseph hálója, nappalija és dolgozója foglalta el. Augusta a hálószobájába vezette Madeleine-t, becsukta az ajtót, és várta a hatást.

A szobát a legújabb japán divat szerint bútorozta be, faragott székekkel, pávamintás tapétával. A szekrényt japán motívumok díszítették, az ablakmélyedés padját pedig sárkányokkal ékes drapéria választotta el a szobától.

– Milyen merész ízlésed van! – kiáltott föl Madeleine az elismerés hangján.

Augusta meg volt elégedve.

– Igazán kedves, hogy ezt mondod – válaszolta. – A függönynek jobb anyagot néztem ki, de a Liberty az egész készleten túladott. Gyere, nézd meg Joseph szobáját is.