Arany László

A MAGYAR POLITIKAI KÖLTÉSZETRŐL.

(Székfoglaló a M. T. Akadémiában.)

ISBN 978-615-6798-26-8

AMTAK Bt, 2024

Engedje meg a t. Akadémia, hogy a legrövidebb szavakba foglaljam köszönetemet a nem érdemelt buzdításért, melylyel kitüntetni kegyes volt, mikor tagjai sorába emelt. Kimért rövid időm, mely alatt figyelmöket ez órában igénybe szabad vennem, siettet tárgyamra térni.

Szándékom vázlatosan föltüntetni: mily pontokon érintkezett hazai költészetünk a nemzet politikai történelmével, miben hatottak eszméik egymásra s miként fejlődtek e hatás alatt költőink. De e föladattal egyszerre előttem áll a magyar költészetnek csaknem egész története, mert ebben a hazafiság eszméje s a nemzet érzelmeinek kifejezése többnyire uralkodó hang volt. Mint a zsidó nép költészetében a vallási elragadtatás és a hit buzgó fohászai, mint Provence dalnokainál a szerelem, a meistersangereknél az elégült polgári kedély tréfája, az új arab költészetben az egyéni vitézség, jó ló és szép leány dicsérete: a mi költészetünkben oly általánosan vezérlő hangulat a hazafiság. Ez uralkodó irány épen oly természetes nálunk, mint amazoknál. Itt is, ott is saját kora és környezete eszméit tükrözi a költő. A mit kortársai általában éreznek, a mi mások lelkét is nemes érzelemmel tölti be, azt érzi a költő is, és mivel mélyebben érzi s jobban és szebben ki tudja fejezni mint mások, azért tesz hatást kortársaira. Századok óta veszélyben forgó nemzeti létünknek mély nyomokat kellett hagynia a magyar költészetben; sem író, sem közönség nem feledhette a haza kétséges sorsát, s ha amaz kiönté érzelmeit, ez fogékony kebellel fogadta. Nagy költők és névtelen énekesek, irodalom és népköltészet egyaránt zengik a hazafiság érzelmeit.

, Eszméik többnyire csak a szorosan nemzeti életre szorítkoznak. A magyar hazafiasság ugyanazon szűkebb körben tartja őket, mint politikánkat, melynek legelőször az ország megmentésére kellett gondolnia s ritkán érezhette magát oly erősnek, hogy az egész emberiségre kiható általános európai mozgalmak árjára bocsátkozzék. A művelt világot beharsogó koreszméknél a mi költészetünkben ritkán és kevés visszhangja van; elzárt helyzetünk nem engedte, hogy az újabb kor első hírnökei mellé sorakozzunk s költészetünk nem a nagy világ népeihez, csak egy kisebb sereghez intézhette hangjait.

Többnyire a fájdalom és panasz hangjai ezek. Borongó méla bánattal nézik a magyar pusztulását, viszálykodását, szenvedéseit; elmerengnek a múlt dicsőségén s ezzel akarják lelkesíteni vagy vigasztalni kortársaikat. A múlton merengés, a méla fájdalom e panaszos hangja átrezgi háromszáz éves egész költészetünket. Valóban a népdal egyszerű szavai: „Szomorú a magyar nóta, háromszáz esztendő óta”, csaknem egész költészetünk történetét jellemzik.

A régebbi idők költészetére, egész a XVll-ik század végéig, majdnem szó szerint és teljesen alkalmazható e jellemzés. Zrínyi szerelmi panaszait, Balassa Bálint néhány dalát s még egy-két apróságot kivéve, egész akkori lyránkban a hazafias bánat ömledezése a leguralkodóbb érzelem.

A vallási költészet, mely a XVl-ik századtól kezdve elég bő emlékekben maradt reánk, nem tekinthető e részben kivételnek, mert magok e vallási költemények is többnyire a magyar hazafiság eszméit tolmácsolják. A hivő léleknek az a tiszta fohásza, mely földi eseményekre nem gondolva borul le az ur színe előtt, az a közvetlen áhítat, melyben a szellem önmagán s a mennyeken kívül semmire sem gondol, az az odaadó hitbuzgalom, mely a zsidó költészetet vagy a keresztyénség első hirdetőit lelkesítette, a mi vallásos költészetünkben nem sok követőre talál. Ritkán szól e költeményekben csupán a hit rajongása; inkább a józan elmélkedés és természetes okoskodás útján igyekeznek mintegy meggyőzni önmagukat, hogy Isten a magyar népet el nem hagyja.

Természetes az akkori viszonyok között, hogy a hazafias érzelem többnyire a vallásossal vegyült. A pogány török volt az ország elnyomója s ily ellenség ellen a keresztyén hit szolgált az elnyomottak legutolsó fegyveréül. Vallása terjesztését tűzte ki jelszónak hódításaiban a török, bár ebben az időben e jelszó már inkább csak ürügy volt s nem oly őszinte czél, mint hajdan Mohammed korában. Vallása szent tanításaiban keresett buzdítást vagy vigaszt a magyar, bár valószínűleg őt is gyakran inkább a hazaszeretet, családja s javai védelme ösztönözte harczra. A hit és a haza szerelme egymással a lélekben összeolvadt s ez az érzelem nyilatkozik az akkori vallásos költemények nagyobb részében.

Legrégibb ismert nevű versírónk, Farkas András (1538) azért írja hosszú krónikáját, melyben párhuzamosan elmondja, hogyan hozta ki Isten a zsidókat Babylonból és a régi magyarokat Scythiából, mert „igen kesereg a nyomorult országon és igen szánja, hogy a hitetlenek Istennek híveit szerteszét üldözik.” Erdősi János (1540) a legelső magyar hexameterben a próféták hű követésére inti a magyar népet, mert különben elveszíti az Isten s neve nem lehet nyomos e földön. Horváth András (1542) ama dallamos versében, mely egyik legtisztább példánya a régi magyar choriambikus verselésnek, rettenetes átokkal fenyegeti a népet, ha Isten parancsára nem hallgat: „Országodban idegen nép ül nyakadra; neki szolgálsz éhen, szomjan, mezítelenségben; vas igát vet a nyakadra, megtör erkölcsödben; ő lesz a fő, te lész a fark”. Liszti László (1650) a mohácsi vészről szóló eposzában egy fél éneket (a Xl-diket) szentel annak kifejtésére, hogy e nagy csapás A magyar politikai költészetről. csak gonoszságáért és feslett erkölcseiért sujtá a nemzetet. Zrínyi nagy eposzának alapeszméje vallási és nemzeti egyaránt: Isten megharagudván bűnös nemzetünkre, elhatározza rettenetesen megbünteni, sőt, ha meg nem javul, el is pusztítani; de a szigeti hősök önfeláldozása, mint egy nagyszerű vallási megváltás, kiengeszteli haragját s elfordítja népünkről a pokolnak ellene zúdított ördögeit.

Az ismert nevű írókon kívül számos névtelen ének és jerémiáda siratja a nemzet pusztulását. Alapeszméjük többnyire ugyanaz: Isten a magyarokat feslettségökért és bűneikért sújtja. De Isten ítéletében ők nem nyugosznak meg oly panasz nélküli önmegadással, mint Jób. Sőt igyekeznek arról győzni meg a mennybeli hatalmat, hogy már elég volt a büntetés, már ideje volna a törököt is verni. Szegedi István (1560) egy szép érzelemmel írott énekében, miután elismeri, hogy méltán szenvedte népünk az eddigi csapásokat s bánja és siratja hitetlenségét, úgy véli, hogy most már elég is volna a büntetés: „Ideje leszen már neked is, Úristen, mirajtunk könyörülni. Sárok vagyunk uram, veled nem pörölhetünk. De ne engedd, hogy a kegyetlen török elpusztítson bennünket. Fordítsd haragodat már a pogány nemzetre, kik nem hisznek tebenned; hadd ismerjék meg, örök veszedelmökre, a Jézus Krisztust”. Hasonló okokkal igyekezik meggyőzni a mindenhatót egy másik névtelen író, ki a száznegyvennegyedik zsoltárt ily értelemben fordítja át magyarra: „Ha minket tartasz, uram, örökségednek s a Jézus Krisztusban választott népednek, ne adj martalékra az idegeneknek. Bár megérdemeljük ostorozásodat, mindazáltal, ha nem kímélsz, sőt fogytig a földhöz versz bennünket, mit fognak mondani rólad a pogányok? Hallgathatod azután a sok nagy káromlást; nem tudtad oltalmazni népedet. Nem azt mondják-e majd a hitetlenek: vajon hova lett most a mi Istenünk? Reménységünkért kicsúfolnak, hitünkért megköpdösnek minket”. Ilyes elmélkedéseik többnyire azon megnyugtatással végződnek, hogy bízzunk az Istenben, szabadulásunkat még földi életünkben megérjük. A martyrok rajongása azonban, mely a földi szenvedésekért túlvilági üdvösséggel vigasztalja lelkét, e korbeli vallásos énekeinkben nem sok hirdetőt talál. Mély hittel, valódi bizodalom érzelmével könyörögnek Istenök előtt, de hitök szilárdságát és állhatatosságukat részben annak kell tulajdonítnunk, hogy leikökben a keresztyénség s a hazafiság egy érzelemmé olvadt.

A katholikusok és protestánsok vitázó énekeikben is igen gyakran ugyanez érzelem leng a háttérben. A reformatio oly körülmények közt terjedt el nálunk, hogy a legnagyobb politikai kérdéssel kellett összeszövődnie. Az ország létele forgott koczkán; két nagy hatalom küzdött birtoka fölött s köztök két pártra szakadtak a haza fiai is. Az osztrák ház nem tűrte az új hitet s a mennyire hatalma ért és a mikor az ildom engedte, igyekezett elnyomni. A töröknek mindegy volt bármelyik keresztyén secta, sőt vannak példák, hogy a protestánsokat inkább megtűrte; alatta tehát terjedhetett a reformatió s a félig hódolt erdélyi részekben annyival gyorsabban terjedt, mert politikai jelszavul szolgált a másik párt: a katholikus, a német párt ellen. Harczosaikat a vallási és a nemzeti szabadság szózata egyaránt lelkesíti. Békekötéseikben vallási és politikai kérdések sorakoznak egymás mellett. Felekezeti vita külön-külön az ország két felében is volt ugyan elég, és sem a protestantismus az erdélyi részekben, sem a katholikusok az osztrák háznak hódoló megyékben nem jutottak kizárólagos uralomra, de ha a két párt egymás ellen hadat viselt, mindig a vallási különbség volt az egyik jelszó. Azonban míg a két párt töröknek és németnek nevezgette egymást, lelkök mélyén magyar maradt mindenik. Fájt nekik a haza szétszakadása s az idegeneket, törököt és németet egyaránt gyűlölték. A higgadtan gondolkozó politikus belátta, hogy e szomorú helyzeten segíteni nem bírnak, de a költői érzelem nem nyugodott meg benne. Szakadatlan siralom ömlik énekeikben, s vallásos érzelmök Isten büntetésének tartván a haza veszedelmét, a két felekezet költői egymásra tolják isten haragjának fölidézését. A katholikusok szerint azért bűnhődik népünk, mert elhagyta régi igaz hitet Maga Zrínyi is azzal kezdi eposzát, hogy a haragvó Isten azért küldte ránk Szulimánt, mert népünk a szép keresztyén hitet lába alá nyomta s különféle vallásokban gyönyörködik. Viszont a protestánsok a régi bálványimádás fentartásának, a miséknek, a papok bűneinek tulajdonítják az ország romlását. Az akadémia könyvtárában levő Csoma-codex egész sorát megőrzé az ily szellemű énekeknek. „Rettenetes az Isten haragja — mond a névtelen protestáns költő — mert nem imádjuk őt igaz szívvel, hanem idegen segítségekhez kapkodunk. De hiába keresünk békét, míg Istent meg nem ismerjük. Hiába szolgáltatunk misét, hiába járunk processiót, hiában tartjuk a sok utálatos zsolozsmát és kiáltozunk sok szóval az egyházban. Nem ekkép kell az Istent megengesztelni, hanem hitte! és a gonosz elhagyásával. Kövessük azt, a mit a szentirásban kíván tőlünk, térjünk Istenhez s kérjük az üdvözítőt, hogy oltalmazza meg nyomorult országunkat s adja vissza a régi szabadságot”. Egy másik ének még keményebben kel ki a régi bálványimádók ellen. Összegyűltek a hatalmas urak, fejedelmek, papok, szerzetesek — úgymond szent Dávid után — és föltámadtak az Isten és Krisztus ellen. Meg akarják rontani törvényét s lerázni magokról hatalmát. De meg fogják látni Isten haragját, rettenetes lesz kínvallatásuk, nagy vaspörölylyel töretnek össze. Mert hitetlenségben élnek mindazok, kik Rómától és a pápától függenek; hol a pápa hatalma uralkodik, az ördög asztaga meggazdagul. Ez az oka a mi nagy romlásunknak s a pogányság betörésének is. Ébredj tehát te magyar nemzet, épülj meg az úr Jézusban, mert bizony elvész Nagyvárad, megnyargalja a török császár szent László lovát s a sok kövér pap hasztalan kerengj akkor szent László koporsóját”. Egy elkeseredett protestáns költő meg épen a magyarok Istenéhez folyamodik a papok uralma ellen. „Szegény magyar nemzet — így sóhajt föl bánatában — hova lett régi okos hadviselő eszed, hogy tűröd a papok igáját, kik kincseiddel töltöznek, zsírodon híznak, míg te koplalsz, nyögsz és csak könyes szemmel nézed. Mikor váraidat víjja az ellenség, nincs akkor papoktól semmi hadi költség; németet, olaszt hoznak az országba, de ezek nem barátai a magyarnak. Magyarok Istene, a ki elvezéreltél Scythiából, ments meg e ragadozó pásztoroktól, hogy ne legyünk papok és németek jobbágyai”.