Fordította Vihar Judit

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

TREE by Aya KODA

SHINCHOSHA Publishing Co., Ltd., Tokió, 1992

Az utószót írta

Szaeki Kazumi

Első kiadás

Copyright © Nao Aoki, 1992

Original Japanese edition published in 1992 by SHINCHOSHA Publishing Co., Ltd

This Hungarian language edition is published by an arrangement with Penguin Books, a member of the Penguin Random House Group under license of SHINCHOSHA Publishing Co., Ltd in care of Tuttle Mori Agency, Inc.

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Vihar Judit, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Tabák Miklós

Az ezo luc megújulása

A beszélgetés váratlanul az ezo lucra és a dajkafákra terelődött.

Igen, az ezo luc kidőlt fákon nő Hokkaidó természetes erdeiben. A hokkaidói erdők idős ezo lucai minden évben megszámlálhatatlan magot szórnak szét a földre. Hokkaidó szigetén azonban zord körülmények uralkodnak. A csírázás nem garantálja a sikert. A kidőlt fák törzsén megtelepedő magok szerencsések, mert kedvezőbb körülmények között fejlődhetnek. Ez nem jelenti azt, hogy könnyű dolguk van. A kidőlt fa törzsén kevés a hely. A gyengébb hajtások alulmaradnak, és eltűnnek. Csak egy maroknyi élő marad, a legerősebbek – némelyik három-négyszáz éves is lehet. Ezek a fenyők általában egyenes sorokban állnak, egyetlen törzs mentén nőttek. Ezért könnyű őket észrevenni még akkor is, ha az ember nem ért a fákhoz. Ezt nagyon érdekesnek, sőt meghatónak találtam. Milyen szép történet! És milyen komor! Bizony nem könnyű megbékélni vele, ha csak úgy hallja az ember. Nem tudtam annyiban hagyni: elhatároztam, hogy a saját szememmel nézem meg ezeket a fenyőket.

Adódott is egy lehetőség, hogy megtekintsem a Tokiói Egyetem kísérleti erdejét Furanóban. Azt mondom, „adódott”… pedig az ottaniaknak talán nem is volt más választásuk, olyan fáradhatatlanul ismételgettem, hogy látni akarom azokat a fákat. Bevallom, volt is némi bűntudatom emiatt, de nem bírtam magammal. Már nem vagyok fiatal, és a gondolatra, hogy talán sosem jön létre ez a találkozó, elfogott a türelmetlenség. Félretettem hát aggodalmaimat, hogy útban vagyok, hogy nevetségessé teszem magam, és amikor megkaptam a kedvező választ, majd kiugrottam a bőrömből.

Szeptember 28-án Hokkaidón már vörösödtek a juharlevelek. A színüket váltó lombok lenyűgöző látványt nyújtottak. Benne jártunk az őszben: a vasútvonal mentén itt-ott mélylila nokongiku vadvirágok bukkantak fel, és a fogadó bejáratánál állva megpillantottam egy vörösberkenyefát, amelynek ágai meghajlottak a ragyogó vörös bogyók súlyától. A szobámba kísértek, ahol már begyújtották a kályhát, mert naplemente után gyorsan lehűlt a levegő. Alig hittem a fülemnek, amikor reggel Tokióból indulva hallottam, hogy Hokkaidón csak 3 fok van. Most pedig a saját bőrömön éreztem ezt a hideget.

Az első napon elvittek egy úgynevezett mintaterembe, ahol Hokkaidó legnagyobb fafajainak példányait mutatták be. Ezek a hatalmas fák, amelyeket méretük szerint vágtak és rendeztek el, sorokban álltak, még mindig ép kéreggel. Elsősorban a tömegük lepett meg. Láttam már elég tömör betonépületet, városi érzékenységem mégis megdöbbent ezeknek a fáknak a hatalmas tömegétől és súlyától. Ha ilyen erős élmények érnek, elveszítem azt a képességemet, hogy emlékezzek a részletekre. Nézek, de nem látok, hallgatok, de nem hallok; szerettem volna a lehető legjobban befogadni a látványt, de minden kihullott a fejemből, és csak egy óriási oszlopcsoport képe maradt meg az emlékeimben.

A második napon ellátogattunk a „Fák tengere” nevezetű kilátóhoz, ahonnan gyönyörködhettem a távoli hegygerincekben és az egyetem kísérleti erdejének végeláthatatlanságában. Leereszkedtünk egy völgybe, majd ahogy a dzsip lassan kapaszkodott felfelé a hegyekbe, saját szememmel láthattam, ahogy a magasság növekedésével egymást váltják a fafajok. Aztán megmutatták azokat a tűlevelű és lombos fákat, amelyeket szaporításra választottak ki. Rengeteg feltételnek kell teljesülnie ahhoz, hogy egy-egy fa a szaporítandókhoz tartozzon, de ezek a példányok még avatatlan szemmel is káprázatosak voltak.

Hirtelen eleredt az eső, és a völgyből felszálló köd beburkolta az ösvényt, megtelepedett a lábunk körül burjánzó füvön. Megrohantak az érzelmek. A kiválasztott fák kétségkívül csodálatosak voltak. De az volt a hétköznapi fák némelyike is. Tele voltak erővel, ígérettel. Eltűnődtem, vajon a lemaradók, az alacsonyabb rendűnek minősített példányok hogyan tengetik életüket. Van az egészben valami szomorú, ugyanakkor fenséges. A fák némák, én pedig nagyon beszélni akartam volna valakihez, de inkább tartóztattam magam, csak álltam ott az erdő csendjében.

A harmadik napon egy másik völgyön át közelítettük meg az erdőt. Ez alkalommal, miközben az autóval haladtunk, a növénytársulásokról, a szukcesszióról és a környezetükről hallhattam értékes információkat.

Ez volt az a nap, amikor végre azt is láthattam, amiért jöttem: az ezo lucok dajkafáit. Nézd csak, ott van egy, mondta valaki, miközben ide-oda kaptam a fejem. Meg ott is! Sejtelmem sem volt, miről beszél. Nem tudtam kivenni semmit, csak egy csomó egyformának tűnő fatörzset. Az eső ma sem állt el, a sűrű erdő sötétségbe borult, minden fának nedves volt a kérge. Felnéztem a fák csúcsára, ahol az ágak egymásba gabalyodtak, mintegy ernyőt tartva fölénk. A bambuszfű a mellemig ért, alig tudtam benne járni. Le voltam sújtva. Csak üres szóbeszéd, hogy bárki egy pillantással felismeri az ezo lucfenyőt! Gyere, nézd csak meg ezt! – mondta valaki. Ekkor végre észrevettem! Zihálva törtem magamnak utat. Még egy bolond is felismerte volna az egyenes sorban álló, vastag törzseket. Ezeket a sudár, komoly lucfenyőket, amelyek Hokkaidó régi nevéről kapták a nevüket. Megilletődve, némán sorakoztak egymás mellett. Nem félelmet éreztem, inkább tiszteletteljes komolyságot. Megérintett az erdő békéje. Éreztem, hogy csak óvatos tisztelettel közelíthetem meg ezeket a fákat. Nem lehet csak úgy könnyedén a közelükbe férkőzni. Körülbelül hét azonos méretű fa sorakozott egymás mellett tökéletes rendben, közöttük pár kisebb, vékonyabb természetes, kellemes elrendezésben.

Megkérdeztem, mennyi idősek lehetnek ezek a fák. Valószínűleg több mint kétszázötven vagy háromszáz évesek, felelte a vezetőm, ám a zord körülmények miatt jóval lassabban fejlődnek, mint várnánk. Ahogy ott álltam némán, mozdulatlanul, innen is, onnan is kopogó hangokat hallottam. Vízcseppek kopogását a bambuszfűleveleken. A vállamra is jutott belőlük. Az eső maradéka, a köd ajándéka lehetett? Vagy talán a fenyőfák üdvözlete.

Az az egy zavart, hogy nem láttam bizonyítékát, hogy ezek a fák egy dajkafán kezdték volna élni az életüket. Ezt csak sejteni lehetett abból, hogy egyenes sorban álltak. Hittem benne, hogy ők azok, akiket keresünk, de szerettem volna látni a teljes képet. Ám ez nem is olyan egyszerű: háromszáz év alatt a dajkafának természetesen teljesen el kellett korhadnia, semmiképpen sem tarthatta meg eredeti formáját. A talaj kiegyenlítődött, semmi sem utalt a hatalmas, kidőlt fa feltételezhető egykori jelenlétére – kissé csalódott voltam.

Szerencsére nem sokáig. Valaki biztosított róla, hogy meg fogjuk találni, amit keresek, és nemsokára szóltak is, miközben egy fiatal facsoportra mutogattak. A csemeték aprók voltak, csenevészek, egymás hegyén-hátán nőttek valamin, ami csakis egy kidőlt fa lehetett. A kérgét teljesen beborította a moha, a mérete és a formája azonban elárulta: ha mellé álltam, a combomig ért, és tökéletes henger alakja volt, amely az egyik vége felé elvékonyodott. És végső bizonyítékként ott állt mellette egy fatönk, amihez valószínűleg tartozott. Lassan megfogalmazódott bennem, hogy milyen kegyetlen ez az egész. Ami egykor fa volt, most a halál átváltozásáról mesélt. Mindeközben a felszínén fiatal fácskák sorakoztak a gyász legkisebb jele nélkül. Míg az óriás ezo lucfenyők sorában testet öltő, korábban látott megújulás tiszta és nemes volt, ez a reinkarnáció rútabb formája. Végre láthattam egy dajkafát, ahogy reméltem, de nem voltam felkészülve arra, hogy ennyire nyers és megrázó lesz. Dermedten álltam: egyszerre szerettem volna látni és nem látni.

Próbáltam finoman megrázni az egyik egészen fiatal, körülbelül egy saku1 magasságú fácskát. A törzse ruganyos volt, a gyökerei viszont meglepően erősek. Némelyikük mélyen behatolt a kidőlt fa holttestébe, mások bonyolult hálót fontak a felszínén, míg a vaskosabb gyökerek kívül tekergőztek, igyekezve minél hamarabb a földbe jutni. Csak élni akartak, nem is titkolva zabolátlan természetüket. Tétováztam, mielőtt a holt fára helyeztem a kezem. Hűvös volt, és vizes. Talán az előző napi eső miatt úszott a vízben. De hát nem is magát a fát érintettem meg, hanem a felszínét borító vastag moharéteget – mintha a természet halotti kimonóba öltöztette volna. Erőt vettem magamon, és mélyebbre nyúltam a mohába. Az alatta lévő fa is csuromvíz. Az ujjaim valami sötétbarna, morzsálódó felszínt érintettek. A kérget. Még mélyebbre nyúltam a rétegek között. A kéreg alatt valami keményebbe ütköztem. De még itt is voltak puhább foltok, amelyek könnyebben engedtek a nyomásnak. Olybá tűnik, a pusztulás üteme nem egyenletes. Megkapargattam egy területet, amelyet már kikezdett az enyészet. A kéreg kicsit ellenállt, mielőtt sikerült volna lehasítanom róla egy körülbelül egy szun2 hosszú szalagot. A fa hosszanti irányban korhadt, a gyökérzettől a csúcsáig.

Rámutattam egy fára, amely kicsit magasabb volt nálam, és megkérdeztem, hány éves.

Tizenhét, tizennyolc lehet, hangzott a felelet. Vagy talán több is. Annyira sok? Válasz helyett a vezetőm előhúzta a fejszéjét, és egyetlen csapással kivágta a mellette álló, körülbelül ugyanakkora fát. Megmutatta a metszetet, és mosolyogva azt mondta:

– Számolja meg a gyűrűket!

Ez a fa kudarcra volt ítélve a túlélésért folytatott ádáz küzdelemben: csenevész volt, hasadt. Az ilyen fákat, amelyek veszélyt jelentenek a többire, magyarázta vezetőm, jobb kivágni, így óvjuk legjobban az erdő egészét. Az évgyűrűk olyan vékonyak voltak, hogy a rossz szememmel képtelen voltam megszámolni őket, de az egyik fiatalembernek sikerült: huszonvalahányat számlált. Ha már a fejsze úgyis kéznél volt, vezetőm belevágta a dajkafába is. Nagyon óvatosan hasított bele, mégis szanaszét fröccsent belőle a víz. A lehasított, körülbelül öt bu3 vastag és öt szun hosszú szilánk már kezdett elszíneződni, de még őrizte faformáját. Tovább kérdezősködtem:

– Hány év telhetett el azóta, hogy ez a fa kidőlt?

– Feltételezzük, hogy a legnagyobb új egyed körülbelül negyvenéves, és a moha már azelőtt megtapadt, hogy ez a fa elhullajtotta volna a magvát. Ennek alapján megpróbálná megbecsülni? Az erdő ideje különbözik az emberi időtől – folytatta higgadtan. – Hatvan-hetven év hosszú egy embernek, de amikor egy öreg fa kidől, és kívülről korhadni kezd, még hosszú évek kellenek ahhoz, hogy az enyészet eljusson a belső rétegekbe. Az elhalt fák törzsén növekvő fiatal fák még ötvenévesen is csak gyerekeknek számítanak.

Vajon az erdő lomha, vagy az emberi élet illanó? – tűnődtem. Ezt a lassúságot, felteszem, érezhetjük bosszantónak, de békésnek is. A szemem kezdett hozzászokni a látványhoz, és ahogy körülnéztem, itt is, ott is újabb hajtások sorait vettem észre.

Az ezo luc nemcsak kidőlt fák felszínén sarjadzik, hanem olykor kidőlt vagy kivágott fák tönkjein is. Vezetőm egy lejtőre mutatott, ahol egy minden bizonnyal a szél által kidöntött fa tönkje állt. Ez a legjellemzőbb, mondta. A tönkön egyetlen sudár, erős sarj növekedett. Vaskos gyökereket eresztett a talajba, alatta még tisztán kivehető volt a kidőlt fa korhadó maradványa. Olybá tűnt, mintha a fiatal fa ápolná az öreget. Mintha szeretgetné, dédelgetné, a bendőjében óvná. Száz évvel ezelőtt talán szörnyű lelkiismeret-furdalást élt át amiatt, hogy belőle táplálkozik, mégis neki köszönhető, hogy a tönk is életben maradt vele együtt. Véletlen felfedezés volt, e páros látványa mégis segített eloszlatni azt a keserű utóízt, amelyet az élet és halál végtelen körforgásának nyersesége hagyott bennem, és valami egészen üdítő érzéssel váltotta fel ‒ mintha friss forrásvizet ittam volna. Megérintettem a fácskát. Ez is nyirkos volt. A kérge hidegebb, mint bármely fáé, amelyet valaha tapintottam. Ujjbegyeim kivörösödtek, mintha megcsípte volna őket a fagy. Alatta az öreg tönk is csuromvizes volt, és amikor megérintettem, morzsálódott az ujjaim alatt. Csakis azért tarthatta meg az alakját egészen mostanáig, gondoltam, mert senki sem háborgatta.

Hirtelen valami vörösesbarna villant a fiatal fa hosszú gyökerei között. Kitartóan meresztgettem a szemem, hátha még egyszer láthatom. Változtattam a pozíciómon, és akkor újra megpillantottam. Talán a kedvező fénytörés miatt. Nahát, gondoltam, és finoman odatettem a kezem. Meglepetten állapítottam meg, hogy meleg – csak egy kissé, de azért meleg. Ráadásul teljesen száraz volt, annak dacára, hogy odakint mindent átitatott a víz. Vízben úszott az egész erdő – kivéve ezt, az öreg fatest közepét, amit szárazon, melegen tartottak a fiatal fa gyökerei. Nem vagyok benne biztos, hogy észrevettem volna, ha nem olyan hideg és nedves az ujjam hegye – ez tette elég érzékennyé ahhoz, hogy érzékelje az öreg fa melegét. Azt sem tudom, hogy ez a kellemes hő az öreg tönkből áradt-e, vagy a fiatal fa tartotta távol a hideget. Nem is olyan egyszerű, ébredtem rá, hogy az öreg fa halott, a fiatal pedig él. Nem érdemes fennakadnunk az élet és a halál kapcsolatán vagy körforgásuk kegyetlenségén. Mindkettő csupán egy pillanat az időben – és micsoda szerencse, hogy ezt a pillanatot, ezt a melegséget nem mulasztottam el!

Elhatároztam, hogy hinni fogok ebben a melegségben és abban, hogy életem végéig kitart. A gondolat felzaklatott, könnyeket csalt a szemembe. A fák nem csupán élőlények, de érző teremtmények is, akárcsak mi magunk. Jobb, ha mostantól figyelek a jelzéseikre, máskülönben sohasem fogom tudni, miféle érzéseket rejtenek. Feltámadt a szél, a lombhullatók sárga, vörös levelei táncra perdültek, megszépítve hazafelé tartó utunkat.

A fiatal ezo lucok egy sorban, egy irányban hajtanak ki őseik, a kidőlt fák felszínén. De vajon mit jelent az, hogy „egy”? Miképpen gondolkodjunk az egység fogalmáról? Bizonyára sokféle elmélet létezik, és nem is az én tisztem ezt a kérdést megválaszolni. Egyvalamit azonban megtanultam: a hokkaidói Furano-erdőben fiatal ezo lucok hajtanak ki korhadó őseik törzsén, és sudáran, tökéletes sorokban állnak. Ez a felfedezés épp elég volt ahhoz, hogy csordultig teljen a szívem.

Tartalom

Az ezo luc megújulása

A lilaakác

A japán hamisciprus

A japánciprus

A fák kimonója

Az Abe-hágónál

Álló fák – fekvő fák

A fák varázsa

A japánciprus alakja

A hamu

A fa élete

Virágok és fűzfák

Az idei tavasz virágai

A fenyő, a kámforfa és a japánciprus

A nyárfa

Utószó

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

Szerkesztette Greskovits Endre

Kézirat-előkészítő Markwarth Ágnes

Korrektor Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 633 194 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License