Apuleius

Az aranyszamár

Fordította:

Révay József

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft. 2011

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

© Révay József jogutódja 2011

A borító Kovács G. Tamás munkája.

ISBN 978-963-329-271-6

Első könyv

…Hát én majd amolyan miletosi szabású tarka meséket szövögetek neked, és figyelmező füleidet huncut suttogással csiklandozgatom – ha ugyan ebbe, a léha nílusi nádtollal teleírkált egyiptomi papiruszba kegyeskedel belekukkantani –, hogy ámuld-bámuld: emberek sorsa miként fordul másra, amint alakjuk változik s miként simul újra régi medrébe, amint alakjukat visszakapják.

Hozzáfogok.

Hogy ki s miféle vagyok?

Rövidre fogom, hallgasd meg.

Az attikai Hymettos, az ephyrai Isthmos, a spártai Tainaros – halhatatlan könyvekben örökre híres boldog rögök – az én ősi nemzetségem bölcseje: gyermekkorom első izzadsága árán Attika nyelvét ott tanultam. Majd mikor Latium fővárosába kerültem, nekifeküdtem a római műveltség nemzeti nyelvének és izzadásos fáradsággal, mindenféle nyelvmester útmutatása nélkül elsajátítottam.

Nos, első szavam, íme: bocsánat, ha ügyetlen beszélője e különös és szónoklatos nyelvnek, valamiben sértem ízlésedet. De talán éppen ez az idegen-szóval-élés felel meg az irodalmi műlovarkodás e műfajának, amelybe belevágtam. Afféle görögös elbeszélésbe fogok.

Figyelj olvasóm: mulatni fogsz.

Thessaliába – ott is nagy a becsületem, hiszen anyai családfám gyökerei ama híres-neves Plutarchosig s unokaöccséig, Sextus filozófusig visszanyúlnak – mondom, Thessaliába igyekeztem valami ügyes-bajos dolgomban. Minekutána hófehér thessaliai paripám hátán hegyek meredekjén, völgyek süppedős útjain, pázsitok harmatján, mezők hepehupáin átvergődtem s mivel a lovam is kifulladt már és magam is frissre akartam járni egy kicsit az ülésben összegémberedett tagjaimat – leugrom a lovamról, gondosan ledörzsölöm a homlokát, megsimogatom a füleit, leveszem a zabláját s lassan, lépésben ballagok előtte, hogy beleinek kínzó renyheségén a szokott természetes módon könnyítsen. Miközben lépdegélve legelészik s mentében jobbra-balra fordulva tépdesi a füvet, én odacsatlakozom két másik utashoz, akik néhány lépéssel előttem bandukoltak. És míg fülelek: ugyan mi szó járja köztük, az egyik hahotára fakad:

– Ugyan hagyd abba már ezt az ostoba és hajmeresztő hazudozást!

Ahogy ezt hallom, már amilyen pletykára éhes vagyok, belekottyantok:

– Dehogy is! Hadd hallgassam végig én is azt a történetet, nem mintha kíváncsi természetű volnék, de én mindent szeretnék tudni, vagy legalábbis nagyon sokat. Aztán egy-egy elbeszélés derűs kellemessége közben könnyebb is lesz felkapaszkodni itt ezen a meredek hegyoldalon.

– Hallod-e – fordult most hozzám az a hahotázó –, olyan egetverő hazugság-ez, mintha valaki azt mondaná, hogy holmi varázsigék ráolvasására a folyamok fürgén visszafordulnak, a tenger mozdulatlanná bénul, a szelek aléltan kifulladnak, a nap megáll, a hold habosan lecsurog, a csillagok leszakadnak, a nappal megszűnik s örökös lesz az éjszaka.

Most aztán felcsillanó reménnyel szóra bátorodtam:

– Hallod-e te, sose törődj ezzel, ne húzódozzál! Ha már egyszer belefogtál, meséld csak szépen végig azt a történetet.

Aztán az előbbihez fordultam:

– Te a magad paraszti eszével s megrögzött konokságával tagadod ezeket a dolgokat, pedig – ki tudja – talán igazak is. Bizisten a legmegátalkodottabb tökfejűnél is ostobább vagy, ha mindazt hazugságnak bélyegzed, amiről még sohasem hallottál, ami új a szemednek, vagy ami olyan magfoghatatlannak látszik, hogy sehogy sem fér a kobakodba. Ha azonban az ilyesmit tövéről-hegyére végigvizsgálod, meg fogod látni, hogy nemcsak világosan érthető, hanem megcsinálni is valóságos gyerekjáték. Itt vagyok én: tegnap este, hogy versenyt zabáltam az asztaltársaimmal és a kelleténél nagyobb sajtos árpakása-gombócot akartam magamba gyömöszölni: a ragadós puha étel torkomon akadt, belém fojtotta a szuszt és csak egy paraszthajszál híja volt, hogy meg nem fulladtam. Viszont Athénben a képcsarnok előtt minapában a tulajdon szememmel láttam, amint valami csepűrágó egy hegyével lefelé fordított borotvaéles lovassági kardot lenyelt s aztán – hogy egy kis borravalóval noszogatták – gyomrába tolt egy, ugyancsak a veszedelmes végével torkának fordított vadászgerelyt. Hát egyszerre csak a gerely vasa tövében – ott, ahol a lefelé fordított gerelynek a nyele a csepűrágó torkába mélyesztett vashegyből kimeredt – bájos-gömbölyű fiúcska kezdett fölfelé kúszni s kígyózó hajlongások közben olyan könnyed és szinte légies táncot lejtett, hogy ahányan ott voltunk, mind a szánkat tátottuk ámulatunkban: mintha csak Aesculapius isteni kígyója simult volna fel síkos öleléssel az istennek nagyjából legallyazott görcsös botjára! Hanem hát, hallod-e te, ha már egyszer belekezdtél, mondd el csak végig azt a történetet. Én majd egymagam elhiszem neked ehelyett is, itt ni, és ahogy az első fogadót érjük utunkban, vendégemül látlak ebédre. Itt a kezem: ez lesz a jutalmad.

Végre megszólalt:

– Amit ígérsz, köszönettel szívesen fogadom. Nos, hát még egyszer újra elölről kezdem a történetet, amibe belefogtam.

Azonban elsőben is esküszöm a mindenlátó Napistenre, hogy tulajdon magammal történt és színigaz, amit elmesélek s ha Thessaliába, annak is a legközelebbi városába elérkeztek, nyomban bizonyságot szerezhettek felőle, hogy ott szájról-szájra jár a híre ennek az ismerős történetnek.

De hogy előbb megtudjátok, ki s miféle vagyok, megmondom: aiginai; azt is elárulom, mivel keresem kenyeremet: mézzel, sajttal s egyéb efféle vendéglői áruval cikázom keresztül-kasul Thessaliát, Aitoliát, Boiotiát.

Hát mikor egyszer neszét vettem, hogy Hypatában, Thessalia legfényesebb városában pompás zamatú fiatal sajtot lehet kapni igen olcsó áron, lóhalálában odasiettem, hogy az egészet megvegyem. Csakhogy ballábbal indultam útnak, s mint rendesen, most is füstbe ment a jó vásár reménye: egy Lupus nevű nagykereskedő már előtte való nap megvásárolta az egészet. Mit volt mit tennem? Fáradtan a hiábavaló hajszától, alig szállt le az este, a fürdőbe mentem: hát uramfia, ott látom ám Socratest, régi cimborámat. A földön kuporgott félmeztelenül, tátongóra rongyolódott ócska köpenyében, holtra vált arccal, szánalmas soványságba gémberedve, mint az utcasarkokon kéregető, sorstól megtépázott, nyomorult koldusok.

Hiába volt jó barátom s régi ismerősöm, ebben az állapotban mégis csak ímmel-ámmal közeledtem hozzá.

– Ejnye-ejnye, Socratesem – szólítottam meg –, mi ez? Miért vagy ilyen züllött? Micsoda gazság juttatott ennyire? Bizony otthonodban már elsirattak, elgyászoltak s a császári főbíró gyámokat rendelt gyermekeid mellé; feleséged elvégezte a halotti szertartásokat s azóta örökös gyászban-fájdalomban hervadoz, a szüntelen zokogásban szinte már szeme világát vesztette, s most a szülei egyre sürgetik, hogy gyászos özvegységét második menyegző örömeivel derítse vígasságra. S ím most elém kerülsz, mindnyájunk mérhetetlen szégyenére, mint egy kísértet, árnya tenmagadnak!

– Aristomenes – fordult hozzám –, bizony nem ismered te a szerencse síkos útvesztőit, ingatag állhatatlanságát, forgandó változásait!

Szólt és foszladozó rongyaiba temette szégyentől hirtelen felvöröslő arcát, miközben a köldökétől a szemérméig meztelenre tárta testét. Én nem bírtam tovább nézni ezt a szánalmas nyomorúságot. De ő azonmód, ki sem takarva fejét, tiltakozott:

– Eressz el, eressz el, hadd gyönyörködjék továbbra is a sors ebben a diadalmi jelben, amelyet bennem állított magának!

Nagy nehezen rávettem, hogy velem jöjjön, egyúttal pedig levetettem egyik köpenyemet és sebbel-lobbal ráadtam, jobban mondva csak úgy betakartam vele. Erre egyenest a fürdőbe viszem, a dögönyözést, kenést magam intézem, a rettenetes piszokréteget üggyel-bajjal lesúrolom s minekutána alaposan helyrehoztam – bár magam is fáradt voltam –, nagy nehezen megtámogatom kimerült barátomat és elviszem a szállásunkra. Itt ággyal üdítem, étellel erősítem, itallal nyugtatom, mesékkel simogatom. És lassan-lassan belopódzik a jókedv, megoldódik nyelvünk, finom és ingerkedő tréfák röpködnek, vérszemet kap a csipkelődés, amikor egyszerre csak keserves sóhajtás szakad fel melle mélyéből, dühödt ököllel döngeti homlokát s rákezdi:

– Ó,jaj, szegény fejem! Messze földön híres gladiátori játék gyönyörűségei után vetettem magamat s ezenközben szakadt rám ekkora nyomorúság. Bölcsen tudod, hogy Macedóniába mentem üzleti ügyben. Tízhónapos ott-tartózkodás után duzzadó erszénnyel útnak indultam hazafelé. Már-már beértem Larissába, ahol átutazóban végig akartam élvezni a játékokat, amikor egyszerre csak szakadékos, úttalan völgykatlanban marcona rablók állták utamat s mindenemből kifosztottak. De magam ép bőrrel menekültem és végső elkeseredésemben bevetődtem egy Meroe nevű, már nem éppen fiatal, de nagyon kedves korcsmárosnéhoz és tövéről-hegyére elmeséltem neki hosszas csavargásomat és kínos-keserves hazautazásomat és gyászos megraboltatásomat. Az asszony páratlan szívességgel fogadott jóindulatába, pompás és (ami a fő) ingyen vacsorával vendégelt, utoljára pedig, hogy szenvedélye lángra lobbant, ágyába vont. Attól a pillanattól, hogy lefeküdtem vele, kezdődnek nyomorúságaim; ez az egyetlen ölelkezés örökös és végzetes szolgaságra kárhoztatott, úgyannyira, hogy még azt a néhány rongyomat is neki adtam, amit a derék rablók testi ruhámul meghagytak, éppígy azt a kis béremet is, amelyet – míg erőmmel győztem – zsákhordással megkerestem, míg végre is a jó asszony s a balszerencse azzá a ronccsá züllesztett, amelyet épp az előbb láttál.

– Polluxra mondom – riadtam rá –, megérdemelnéd, hogy a leggyalázatosabb sors zúduljon rád (ha ugyan képzelhető is gyalázatosabb annál, amelyben még az előbb is sínylődtél), mert az érzék gyönyörűségét s azt a ringyók ringyóját többre tartottad gyermekednél s házi tűzhelyednél!

– Csitt, csitt – vágott a szavamba rettentő rémülettel, mutatóujját ajkára tapasztva, aztán körülkémlelt: szólhat-e biztonságosan, s odasúgta: – ne bántsd ezt az isteni asszonyt, mert hányiveti beszédednek könnyen nagy árát adhatod!

– Ugyan úgy-e – csipkelődtem –, hát miféle némber ez a hatalmas korcsmakirálynő?

– Boszorkány – rebegte –, bűbájos; hatalma van lehozni az eget, levegőbe emelni a földet, kővé dermeszteni a forrásokat, porrá omlasztani a hegyeket, életre hívni a holtakat, alvilágra vetni az isteneket, kioltani a csillagokat s fényességbe borítani az örök-sötét Tartarust!

– Kérlek szépen – szakítottam félbe –, told csak félre a tragikus díszletet, csavard össze a színpadi függönyt és beszélj érthető nyelven.

– Elmondjam-e – kérdezte –, egyik vagy másik, vagy egész csomó boszorkányságát? Mert hogy veszettül belebolonduljanak nemcsak az odavalósiak, hanem még az indusok, vagy a kétféle aithiopsok, vagy akár maguk az ellenlábasok is, az az ő bűbájosságának csak amolyan csip-csup tréfadolog, gyerekjáték. Inkább hallgasd meg, mi mindenre vetemedett ország-világ előtt.

– Egyik szeretőjét, csak azért, mert más nővel fajtalankodott, egyetlen szavával hóddá változtatta, mert ez a vadállat úgy fél a fogságtól, hogy ha üldözik, leharapja nemzőszerveit s így menekül. Ezzel az volt a célja, hogy így járjon a szeretője is, mert más nővel kezdett viszonyt. A szomszéd korcsmárost kenyérírígységből békává éktelenítette és az öreg most ott úszkál egyik boroshordóban s régi vendégeit a seprőben evickélve, udvarias brekegéssel, rekedten szólogatja. Egy ügyvédet, aki ellene nyilatkozott, birkává változtatott s most ez a birka ügyvédkedik. Ugyancsak egyik szeretőjének a feleségét, aki nagy-nyelvesen lepiszkolta, örökös terhességre kárhoztatta, úgy hogy elzárta méhét s visszatartotta magzatát, pedig már érett volt méhének gyümölcse. Nyolc éve viseli már terhét az a szerencsétlen asszonyka (a közönség számon tartja!) s dagad, egyre dagad, mintha csak elefántot akarna a világra hozni.

– Hogy egyre-másra ilyenekben mesterkedett s egyik embert a másik után juttatta tönkre, a lakosságban általános felháborodás tört ki. Elhatározták, hogy másnap kegyetlenül agyonkövezik. Azonban ráolvasásainak erejével meghiúsította ezt a szándékot s valamint ama bizonyos Medea egyetlen rövid nap alatt, amelyet Kreontól haladékul kapott, egész házát, leányát s magát az öreget is, koszorújából kicsapó lángokkal halálra égette – úgy ez is: halottas varázsigéket mormolt egy gödörbe, mint maga mesélte a minap részegségében, mindenkit a lakásához szegzett a szellemek néma erőszakával, úgy, hogy két álló napig sem a zárakat nem lehetett feltörni, sem az ajtókat kiemelni, sem a falakat kiásni. Végre is addig biztatgatták egymást, hogy közös megegyezéssel égre-földre esküdözve ünnepélyesen megígérték, hogy egy ujjal sem nyúlnak hozzá, s ha valaki mégis vétene ez ellen, hathatósan segítségére lesznek. Erre aztán megengesztelődött s felszabadította a várost a varázs alól. De az ellene szőtt összeesküvésnek szervezőjét egy viharos éjszakán egész háza népével azonmód, amint be volt zárva, falastul, telkestül, szőröstül-bőröstül elvitte száz mérföldnyire egy másik városba, amely zordon hegy tetején épült s éppen ezért még vize is csak szűkösen volt. És mivelhogy az odavalósiak sűrű házsoraiban nem akadt hely az új jövevényeknek, letette a házat a város kapuja elé s távozott.

– Socratesem – feleltem –, elbeszélésed csodás és egyben hajmeresztő is. Annyi bizonyos, hogy nem holmi kis tövist, hanem valóságos lándzsát döftél belém, vagyis nem valami halvány aggodalmat vertél fel bennem, hanem borzasztó rettegést, hogy hátha ez a boszorkány valamiféle szellem segítségével éppen így kilesi a mi beszélgetésünket is. Hajtsuk hát minél előbb nyugalomra fejünket, s ha fáradt testünket az álom felüdítette, még mielőtt a hajnal földereng, meneküljünk innen, amilyen messzire csak tudunk.

Még végére sem jutottam az indítványomnak, mikor az én jó Socratesemen máris erőt vett a szokatlanul bőséges borivás és a végtelen kimerültség: elszunnyadt és hangosan hortyogott. Én meg becsuktam az ajtót, jól betoltam a reteszt, ágyamat az ajtó sarkához húztam és szorosan odanyomtam, aztán belefeküdtem. Eleinte a félelemtől jó darabig nem tudtam elaludni, végre úgy éjféltájban elszenderedtem. Alighogy elpihentem, egyszerre csak hatalmas dördüléssel (könnyű volt kitalálni, hogy aligha betörők műve ez) kivágódik az ajtó, vagyis inkább gyökerestül kiszakad és kitörik a sarkaiból s a földre zuhan. Az ágyam, amely különben is rövidke volt, korhadt és egyik lábára csonka, ettől a rettenetes erejű rohamtól felborult, engem kiröpített magából, lelökött a földre, felborulva rám zuhant, leborított és betakart.

És ekkor én kézzelfoghatón tapasztaltam, hogy bizonyos érzelmek néha éppen a lényegükkel ellenkező hatásban nyilvánulnak. Mert amint örömünkben igen gyakran könnyekre fakadunk, úgy én is ebben a rettentő szorongásomban kénytelen voltam elnevetni magamat, hogy íme: Aristomenesből teknősbékává vedlettem. Miközben hát a piszokban fetrengtem, sanda szemmel kikukucskáltam ágyam ravasz bástyája mögül, hogy hát mi is történik. Két meglett korú asszonyt láttam: az egyiknek égő lámpa, a másiknak szivacs és kivont kard volt a kezében. Így fölszerelve odaálltak a mély álomba merült Socrates mellé.

– Panthia testvér – kezdte az, amelyiknél a kard volt –, ez a drága Endymion, ez az én szeretőm, aki éjjel-nappal tiporta liliomos leányságomat, ez az, aki most már fittyet hány szerelememre, s nemcsak hogy becstelen híremet költi, de még szökésen is töri a fejét. Én meg a ravasz Ulixestől elhagyott Calypso módjára, sajnos, örökre sirathatom elhagyattatásomat.

Aztán kinyújtotta karját, megmutatott engem is Panthi-ájának és így folytatta:

– Ez a mákvirág meg Aristomenes, a tanácsadója, aki a szökést is kieszelte. Most itt fekszik a földön elterülve, meglapulva az ágy alatt, szinte a halál torkában és mindent kikémlel abban a hiszemben, hogy ellenem szórt piszkolódásaiért haja szála sem fog meggörbülni. De lesz gondom rá később, vagyis inkább hamarosan, vagy még inkább most rögtön, hogy előbbi szájaskodását is, mostani kíváncsiskodását is megkeserülje!

Szegény fejem! Ahogy ezt hallottam: kivert a hideg verejték s belülről olyan reszketés rázott meg, hogy remegésemtől az ágy is nyugtalanul vonaglott-táncolt a hátamon. És megszólalt a kitűnő Panthia:

– Nem volna legjobb, Meroe testvér, ha ezt itt előbb bac-chánsnők módjára szétmarcangolnánk, vagy legalábbis összekötöznénk kezét-lábát s levágnánk a férfiasságát?

Erre Meroe (valóban most eszméltem rá, hogy ő az, akinek neve Socrates elbeszélésében is szerepelt) így válaszolt:

– Ellenkezőleg, legalább ő maradjon életben, hogy majd ennek a szegény nyomorultnak a holttestét valami kis sírdomb alá földelje.

Ezzel Socrates fejét jobb felé fordította s baloldalt markolatig döfte a kardot torkába, aztán odatartott egy kis tömlőt s a kibuggyanó vért gondosan felfogta, úgy hogy egyetlen csepp sem piroslott fel sehol. Mindezt a tulajdon szememmel láttam. Ezenfelül pedig (gondolom azért, hogy hajszálnyira pontosan végezze az áldozási szertartást) a derék Maroe a sebnyíláson át mélyen belenyúlt szerencsétlen pajtásom mellébe, kitapogatta és kihúzta a szívét, miközben ez a kardvágással keresztülmetszett torkából a seben át valami hangot, helyesebben afféle tagolatlan hörgést taszított ki és kiadta lelkét. A sebnek tátongó nyílását Panthia betömte a szivaccsal s így olvasott rá:

– Hallsza, szivacs, tengerben születtél, folyóvízen át ne menj!

Ennekutána kifelé indultak, de előbb félretolták az ágyat, szétvetett lábakkal arcom fölé telepedtek s rám ürítették hólyagjukat, úgy hogy undorító vizeletükkel lucskossá áztattak.

Alighogy túljutottak a küszöbön, az ajtó épségben visszalendült eredeti állapotába: a sarokvasak belefúródnak lyukaikba; az ajtószárny az ajtófélfákra simul, a reteszek visszafutnak záraikba. Én pedig, amint holtra váltan, meztelenül, dideregve, vizelettel végigfreccsentve még mindig ott feküdtem a földön, mintha csak épp az imént bújtam volna ki anyám méhéből (vagy még inkább fél lábbal a sírban, vagy mintha túléltem volna halálomat, vagy mint egy utószülött, vagy legalábbis mintha kereszthalálra lettem volna kárhoztatva), ekként évődtem magamban:

– Mi lesz velem, ha reggelre kiderül ez a gyilkosság? Ha megmondom az igazat, ki hiszi el, hogy vallomásom akár csak valószínű is? „Legalább segítségért kiabálhattál volna, ha már ilyen markos legény létedre nem tudtál elbánni holmi asszonynéppel! Szemed láttára meggyilkolnak egy embert és te hallgatsz? Mért nem estél te is áldozatul ugyanannak a gyilkos merényletnek? Mért kegyelmezett a kegyetlen gyilkos bűntette tanújának, hiszen följelenthetted! Nos hát éppen azért, mert megmenekültél a haláltól, halál fia vagy!”

Már nappalba hajlott az éjszaka s én még egyre csak ezt hánytam-vetettem magamban. Végre is legokosabbnak gondoltam, ha még napkelte előtt titokban kisurranok, s ha remegő inakkal is, de nekivágok az útnak. Fogom hát kis batyumat, beillesztem a kulcsot, félrehúzom a reteszt; csakhogy most számtalanszor kellett beledugdosnom a kulcsot, míg végre nagy nehezen kinyílt ez a derék, becsületes ajtó, amely pedig az éjjel csak úgy magától kitárult!

– Hé, hát te hol vagy? – kiáltottam el magam. – Nyisd ki csak a fogadó kapuját, még napkelte előtt szeretnék útra kelni!

A kapus ott feküdt a fogadó ajtaja mögött a földön s félig még álmában rám mordult:

– Hallod-e, nem tudod, hogy rablók garázdálkodnak az utakon, hogy épp ilyenkor, éjnek-éjszakáján indulsz útnak? Mert még ha nyomja is valami gazemberség a lelkedet, s emiatt halálra is szántad magad, én bizony nem vagyok tökkelütött, hogy miattad kockára vessem az életemet!

– Hiszen mindjárt kivilágosodik – ellenkeztem –, és különben is mit vehetnének el a rablók ilyen földhözragadt szegény utastól? Hát nem tudod, ostoba, hogy meztelen embert még tíz díjbirkózó sem tud levetkőztetni?

Ernyedt-álmosan fordult a fickó a másik oldalára s odadörmögte:

– Mit tudom én, nem ölted-e meg a pajtásodat, akivel az este betértél s nem akarsz-e most biztonság okáért kereket oldani?

Ebben a pillanatban – jól emlékszem – mintha a föld nyílt volna meg alattam; szinte láttam a feneketlen Tartarust s benne a Cerberus-kutyát, mintha szőröstül-bőröstül be akart volna kapni. És ekkor eszembe villant, hogy a kitűnő Meroe bizonyára nem jószívűségből kegyelmezett meg szegény fejemnek, hanem gonoszságból hagyta meg életemet, hogy akasztófára juttasson. Visszakullogtam hát a szobába és az öngyilkosságnak valami hirtelen módján törtem a fejemet. De a Sors semmi más halálos fegyvert nem adott kezem ügyébe, csak épp az ágyat; megszólítottam hát:

– Hej, hej, ágyacskám, szívem drága kincse, aki annyi keservet végigszenvedtél velem, részese s tanúja az éjjeli eseményeknek, te egyetlen, akire meghurcoltatásomban ártatlanságom bizonyságául hivatkozhatom, ím a halálba sietek, te add kezembe a megváltó fegyvert!

Szóltam és nekiestem a kötélnek, amellyel át volt kötve; lefejtettem róla s a kötél egyik végét feldobtam és ráerősítettem arra a gerendára, amely az ablak szemöldökfájából az egyik oldalon kinyúlt, másik végét pedig jó erősen hurokra csomóztam. Aztán, végzetem felé magasztosodva, felléptem az ágyra, fejjel belebújtam a hurokba s nyakamra erősítettem. De miközben egyik lábammal elrúgtam a támasztékot, amelyen álltam, hogy a súlyomtól megfeszülő kötél gégémre szoruljon s megakassza a lélegzés működését, a különben is öreg és foszladozó kötél elszakadt, én lepottyantam a magasból, rázuhantam a mellettem fekvő Socratesre s vele együtt a földre hemperedtem. És íme, ebben a pillanatban berohant a kapus, éktelen ordítással:

– Hé, hol vagy te, aki éjnek éjszakáján olyan szörnyen siettél, most meg hortyogsz, fülig takaródzva?

Erre már nem tudom, vajon az eséstől-e vagy a fickó éktelen ordítozásától, felébredt Socrates és feltápászkodott:

– Nem hiába átkozza minden vendég ezeket a fogadósokat! – dörmögte. – Ez a szemtelen fickó is, hogy ilyen idétlenül berontott (nyilván el akart emelni valamit), vad bömbölésével felriasztott legmélyebb álmomból, pedig nagyon bágyadt vagyok.

A váratlan öröm hatása alatt derülten s fürgén toppantam elébe:

– Íme, kapunk hűséges őre, itt az én útitársam és atyámfia, akit én meggyilkoltam, mint ahogy az éjjel részeg fejjel gazul rám fogtad.

Szóltam, megöleltem Socratest és összevissza csókoltam.

De szegénynek megütötte orrát a bűzös vizelet szaga, amellyel engem az a két boszorkány bemocskolt, és riadtan eltolt magától:

– Menj innen, hisz olyan büdös vagy, mint a legrondább árnyékszék!

Egyúttal azonban barátságosan érdeklődni kezdett emez illat oka-foka felől. Kétségbeeésemben hirtelen valami hülye tréfát rögtönöztem, más tárgyra tereltem figyelmét, karon fogtam és szóltam:

– Menjünk csak, élvezzük a hajnali utazás kellemességeit!

Fogtam kis batyumat, megfizettem a fogadósnak a szállás árát és nekivágtunk az útnak.

Alig haladtunk valamit, máris felvillant a napsugár s fényességbe borított mindent. Én kíváncsian pislogattam pajtásom nyakának arra a pontjára, ahol a kardot behatolni láttam és így füstölögtem magamban:

– Ostoba vagy, holtrészegre ittad magad és vadakat álmodtál. Íme, Socrates ép, egészséges, kutya baja. Hol a sebhely, hol a szivacs? Végül hol az az egészen friss, mélységes-mély seb?

Aztán hozzáfordultam:

– Nem hiába bizonygatják a legkitűnőbb orvosok, hogy aki puffadtra zabálja és leissza magát, borzalmas és szörnyű dolgokról álmodik. Nekem is, hogy az este sűrűbben nézegettem a pohár fenekére, keserves éjszakám volt; olyan rémes és kegyetlen álmokat sorakoztatott elém, hogy még most is azt hiszem: embervérrel vagyok befröcskölve s beszennyezve.

Fölnevetett erre Socrates s így felelt:

– De bizony, te nem vérrel, hanem vizelettel vagy befröcskölve! Mindazonáltal nekem is úgy tűnt álmomban, mintha meggyilkoltak volna: éreztem itt a nyakamban a fájdalmat s úgy rémlett, mintha a szívemet is kitépnék. Még most is elakad a lélegzetem, reszketnek a térdeim, tántorgók a lépéseim és szeretnék valamit enni, hogy lelket öntsek magamba.

– Itt van – szóltam –, készen vár a reggelid.

És máris leakasztottam vállamról tarisznyámat s nagy sietve sajtot és kenyeret adtam neki.

– Üljünk oda a platánfa alá – mondtam.

Így is történt. Magam is ettem valamicskét az ételből s amint rápillantottam a mohón falatozó Socratesre, észrevettem, hogy még jobban megsoványodott és sárgán-sápadtan bágyadoz. Úgy eltorzította a halotti sápadtság, hogy nekem ijedtemben (még mindig előttem rémlettek az éjszakai fúriák) az első kis falat kenyér, amelyet leharaptam, torkomon akadt: sem lecsúszni, sem visszajönni nem tudott. Fokozta rettegésemet, hogy sűrűn jártak arra emberek, mert ugyan ki hitte volna el, hogy két ember közül az egyiknek halálában a másik ártatlan? Socratest pedig, hogy elegendőképpen befalatozott, rettentő szomjúság kezdte gyötörni, hiszen a kitűnő sajtból jó darabot falt föl, mégpedig mohón. Nem nagyon messze a platán tövétől kristálytiszta, ezüstszínű folyó folydogált, lomhán-szelíden, mint valami csendes tó.

– Itt van – szóltam –, oltsd szomjúságodat a folyó kristályos vizével.

Pajtásom fölkelt és kisvártatva egy lapos partszegélyen leguggolt, térdre ereszkedett s mohó vággyal a víz fölé hajolt. De még jóformán alig érintette ajka szélével a víztükör cseppjeit, amikor tátongó nyílású seb fakadt nyakán, hirtelen kibuggyant belőle az a bizonyos szivacs és nyomában alig néhány cseppnyi vér szivárgott. Végtére is élettelen teste menthetetlenül a folyóba zuhan, ha el nem kapom az egyik lábát és ki nem húzom a dombosabb partra, ahol (már amennyire a körülmények megengedték) elsirattam szegény jó pajtásomat s a homokos földben, a folyó tőszomszédságában örök nyugalomra helyeztem.

Magam remegve és életemért reszketve menekültem, úttalan pusztákon keresztül-kasul, és mintha csak emberölésben érezném magam bűnösnek, odahagytam hazámat és családomat, önkéntes számkivetésre kárhoztattam magam, új házasságot kötöttem, s most Aitoliában éldegélek.

Aristomenes elhallgatott.

– Mesék meséje, hazugságok hazugsága – vágta oda a társa, aki mindjárt eleinte is megátalkodott tamáskodással tiltakozott az elbeszélés ellen. Most aztán hozzám fordult:

– Nos, és te, aki öltözeted s külsőd után ítélve nyilván jobbfajta ember vagy, te elhiszed ezt a mesét?

– Hát én –válaszoltam –, azt hiszem, hogy semmi sem lehetetlen, hanem minden aszerint történik az emberekkel, amint a sors könyvében meg van írva. Hiszen velem is, veled is, minden emberrel annyi csodálatos és szinte lehetetlen dolog esik meg, hogy aki nem élte át, el sem hiszi, ha elmondják neki. De én, szavamra, elhiszem ennek itt, sőt szívből hálás vagyok neki, hogy lebilincselő meséjével élvezetesen elszórakoztatott, s fáradtság és unalom nélkül vergődtem végig a hosszú, rögös úton. Azt hiszem, hogy a lovacskám is hálás azért a szívességért, hisz nem fárasztottam ki, mert nem a hátán, hanem hogy úgy mondjam: a füleimen lovagoltam ide a város kapujáig.

Ezzel vége is szakadt beszélgetésünknek, el is váltunk egymástól, mert két útitársam letért balra, a szomszéd falu irányában. Én pedig, ahogy az első út menti korcsma szemembe ötlött, odamentem s azon melegében megkérdeztem a vén banya korcsmárosnét:

– Ugyan, Hypata ez a város?

Igent biccentett.

– Ismersz-e vajon bizonyos Milo nevű előkelő urat?

– Milo csakugyan a város első embere – kacagott –, mert hiszen a várterületen kívül, a város legszélén van a háza.

– Tréfán kívül – türelmetlenkedtem –, mondd meg, kérlek szépen, drága nénikém, ki s miféle és melyik házban lakik?

– Látod ott szélrül azokat a városra néző ablakokat – kérdezte –, s a ház másik oldalán a szomszéd kis utcára nyíló kaput? Hát ott lakik ez a Milo. Rengeteg a pénze, szörnyen gazdag, de megrögzött zsugori, hírhedt a piszkos fukarságáról. Arany- és ezüstzálogok fejében egyre-másra kölcsönöz pénzt busás uzsorakamatra, de szegényes házából ki sem mozdul, csak a zsugorgatásnak él, ámbár sajnálatraméltó sorsában felesége is osztozik vele. De nem tart többet egy szál cselédlánynál s mindig talpig rongyosan jár, mint valami koldus.

Erre aztán én nevettem el magamat:

– Nahát, igazán szeretetreméltón és bölcsen gondoskodott rólam Demeas barátom, hogy elutazásomkor ilyen emberhez adott ajánlólevelet, akinek a házában nem kell tartanom sem füsttől, sem konyhabűz gőzétől.

Ennek utána rövidke gyaloglás árán odaértem a bejárathoz s nagy zenebonával elkezdtem dörömbözni a szigorúan elreteszelt ajtón. Végre-valahára előkecmergett egy fiatal lány s rám ripakodott:

– Hallod-e te, mit vered olyan vadul azt az ajtót? Miféle zálogra akarsz kölcsönt venni? Hát te még nem tudod, hogy aranyon-ezüstön kívül mást nem fogadunk el zálogul?

– Rossz malomban őrölsz – vágtam a szavába –, mondd meg inkább, itthon van-e a gazdád?

– Már hogyne volna – mondta –, de hát mit akarsz tőle?

– Levelet hoztam neki a korinthosi Demeastól.

– Majd bejelentelek – mondta –, várj meg itt.

És máris újra bereteszelte az ajtót s eltűnt odabent. De hamarosan visszajött és kitárta az ajtót:

– Szívesen lát – tessékelt befelé.

Beléptem. A házigazda ott hevert az ütött-kopott pamlagon: éppen ebédnél találtam. Lába felől ott ült a felesége: előttük üres tál. Odamutatott rá és megszólalt:

– Íme! Isten hozott minálunk!

– Minden jót – köszöntem én is s máris a kezébe nyomtam Demeas levelét.

– Drága jó Demeasom – lelkendezett, miután átfutotta a levelet –, milyen nagyszerű vendéggel kedveskedett nekem!

Egyúttal odaszólt a feleségének, hogy keljen fel, nekem pedig, hogy üljek a helyébe. De hogy szerénykedtem-tétováztam, elkapta a ruhám csücskét s lehúzott:

– Ide ülj – rendelkezett. – Úgy félünk a rablóktól, hogy nem tarthatunk elegendő ülő alkalmatosságot s annyi bútort, amennyi kellene.

Leültem. Erre megint ő kapott szóra:

– Én bizony már megjelenésed előkelőségéből és szinte leányos szerénységedből csalhatatlanul kitaláltam volna, hogy nemes vérből származol. Nos, íme, Demeas barátom is ezt írja levelében. Hát kérlek, ne vesd meg az énszegényes odúmat: itt ni, ebben a szomszéd szobában, finom szállásod lesz. Érezd magad jól minálunk! Leereszkedéseddel palotává teszed a házamat s magadnak is nagy becsületedre válik, ha beéred szerény hajlékommal s követed atyád ama híres névrokonának, Theseusnak nemes példáját, aki nem vetette meg Hecate anyónak vendégszerető kunyhaját.

Majd előszólította a cselédleányt:

– Fotis – adta ki a parancsot –, fogd a vendégünk poggyászát és tedd be vigyázva amabba a szobába, aztán egy-kettő, hozz a kamarából kenőolajat, dörzsölőkendőt s miegymást, ami a fürdőhöz kell s vezesd el vendégünket a legközelebbi fürdőbe, hiszen bizonyosan összetörte a hosszú és fárasztó utazás.

Ennek hallatára számot vetettem magamban Milo zsugori természetével s hogy még jobban behízelegjem magam nála, szabadkozni kezdtem:

– Nem, nem kérek semmit, minden effélét mindig magammal hordok az útipoggyászomban. Meg aztán a fürdőbe is majd csak eligazítanak valahogy. Inkább fogd ezt a pénzt, Fotis és vásárolj rajta lovamnak szénát meg árpát. Ez most éppenséggel a legfőbb gondom, hiszen olyan kitartón cipelt az úton.

Minekutána ezt elintéztem s holmimat a szobámban elraktam, elindultam egyedül a fürdőbe. De előbb valami harapnivalóról akartam gondoskodni, hát elmentem az élelmiszer-piacra, ahol fölséges halak hevertek sorba rakva. Megkérdeztem: hogy adja? Száz sesterciusra tartotta, de én drágállottam és sikerült is húsz denariusért megvennem. Éppen ahogy kifordulok a piacról, szembetalálkozom régi athéni tanulótársammal, Pythiasszal. Jó néhány esztendő elmúlt már azóta, mégis megismert a jó barát, szinte rám rohant, megölelt, örömében összevissza csókolt:

– Luciusom – lelkendezett –, szavamra, jó régen volt, hogy utoljára láttalak, bizisten akkor, mikor szétszéledtünk Clytius tanár úr mellől. Hát mi járatban vagy errefelé?

– Holnap majd megtudod – feleltem. – De mi ez? Ejnye, szívemből örülök: hiszen hatósági öltözetben látlak, ezek meg itt pálcás törvényszolgák!

– Rendőrtiszt vagyok, a piaci árakat ellenőrzöm s ha valami ennivalót akarsz venni, szívesen a kezedre járok.

Szabadkoztam, hogy hiszen már egész halom halat vásároltam össze ebédre, csakhogy Pythias már meglátta a kosaramat s fölrázta a halakat, hogy alaposabban szemügyre vehesse őket.

– Hát ezt a szemetet hogy vetted?

– Alig tudtam a halásztól húsz denariusért kiverekedni – feleltem.

Ennek hallatára karon ragadott s azon nyomban visszacipelt a piacra.

– No és melyiktől vásároltad ezt a hulladékot? – kérdezte.

Megmutattam neki az öreget: ott üldögélt az egyik sarokban. Erre rendőrtiszti méltóságához illőn azon nyomban nagy gorombán ráripakodott:

– Hát most már barátainkat s egyáltalán a vendégeinket se kímélitek, hogy olyan méregdrágára szabjátok a rongy halaitok árát? Úgy megdrágítjátok az élelmiszereket, hogy Thessalia virágzó városát valóságos pusztasággá s lakatlan sziklává nyomorítjátok. De majd adok én nektek! Majd megmutatom én, hogy ameddig én parancsolok, hogy kell az ilyen bitangokat észre téríteni!

Ezzel a halakat kiöntette kosaramból a földre s odaszólt az altisztjének, hogy gázoljon rájuk s tapossa őket cafattá a sarkaival. Pythias barátom beérte ezzel a szigorú rendszabállyal s miközben utamra bocsátott, még odaszólt:

– Luciusom, most megelégszem azzal, hogy az öreget ilyen csúfosan megszégyenítettem.

Bölcs iskolatársamnak erre az erélyes intézkedésére megrökönyödtem s szinte kővé meredtem: oda volt a pénz, oda az ebéd! Elmentem hát a fürdőbe s minekutána megtisztálkodtam, visszamentem Milo házába, egyenesen a szobámba.

Egyszerre csak beszól Fotis, a cselédlány:

– Az úr hívat.

Csakhogy én immár tudtam, hogyan koplal ez a Milo, hát udvariasan azzal mentegetődztem, hogy úti törődöttségemből – úgy gondolom – nem az evés, hanem az alvás fog fölüdíteni. Ennek hallatára maga jött be, szelíden karon fogott s mindenáron magával akart húzni. De én csökönyösködtem, tisztelettel huzakodtam, mire ő kijelentette.

– De biz én nem tágítok innen, míg velem nem jössz.

Erre aztán meg is esküdött.

Végre is addig-addig erőszakoskodott, hogy ímmel-ámmal bár, de megadtam magam, mire ő odavonszolt ama bizonyos pamlaghoz, leültetett s elkezdett faggatni:

– Hogy s mint van Demeas barátunk? Hát a felesége? Hát a gyerekei? Hát a cselédsége?

Én rendre mindent elmeséltem. Aztán tövéről-hegyére kivallatott az utazásom célja felől. Hát erre is pontosan megfeleltem neki, de ekkor meg apróra elkezd faggatni a hazám, a főemberek s végre maga a helytartó felől. Végre aztán mikor észrevette, hogy ez a rettenetes utazás mennyire meggyötört, hogy a végeérhetetlen mesélésbe is belefáradtam, hogy nagy álmosan megrekedek egy-egy szó közepén s hogy minden hiába: kimerültségemben már csak bizonytalanul bukdácsol előre dadogó szavam: végre megengedte, hogy elmenjek aludni. Végre hát megszabadultam az utálatos vénember beszédes és koplalós vacsorájától, ahol nem ételtől, hanem álmosságtól nehezültem el, hiszen csevegésnél egyebet nem kaptam vacsorára.

Bementem a szobámba s végre – alig vártam már! – pihenőre tértem.