CORVINA

© Sumonyi Zoltán, 2026

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

A borítót tervezte: Karcagi Klára

TARTALOM

Hol kell itt hadifogságba menni?
Körmendy László rádióbemondó

„Micsoda váltakozó világban éltünk!”
Göncz Árpádról

Segédmunkás a Belvárosi Kávéházban
Bóka Lászlóról

A hatvanas évek
Szakonyi és Kertész

Krétarajz
Illés Endréről

Mit jelent az, hogy škoda?
Nádor Tamás szerkesztő, író, költő

Tovább a lenini úton?
Műfordító-kongresszus, Moszkva, 1969

Nászúton Moszkvában
Simon Istvánról

Az oslói szereplésről
Békássy Ferenc és Yanci

Nagyítás
Cs. Szabó Lászlóról

Ady-centenárium Moszkvában
Garai Gáborról és Ladányi Mihályról

Newcastle, Co. Dublin
Kabdebó Tamásról

Meddig élünk?
Keresztury Dezsőről

Batsányi sírja

A nyelv mélyebb rétege
Alekszandr Blok / Alexandre Blokh / Jean Blot

Hajunk szála se görbül
Palermo – Agrigento, 1990.

Mint Ábel Auschwitzban
Kertész Imre és Peter Leonard Braun

Babilonnak folyóvize mellett
Mirbed Költőfesztivál Bagdadban

Szigligeti szentistvánok, avagy a nem-mesterséges intelligencia
Somos Miklós levelei

Eljegyzési vacsora
Monoszlóy Dezsőékkel

Eredeti hamisítvány

Mozia, avagy: példázat a rítusok és szimbólumok kialakulásáról

A kvázi unokaöcs
Szász Endréről

Folytatás: Szász Endrénél Beverly Hillsben

A kétbalkezes maffiózó
Amerigo Tot

A 250 éve született Orpheusz testvér

Apokrif
A szabadkőművesség eredetéről
(a dégi Festetics-kastély kiállítására)

Névmutató

HOL KELL ITT HADIFOGSÁGBA MENNI?
Körmendy László rádióbemondó

Jurij Levitán, aki 1934-től Szálin kedvenc rádióbemondója volt, és egészen a ’60-as évekig „a Kreml hangja”, az 1973-as budapesti látogatása után azzal búcsúzott, hogy viszonzásul egyhetes tanulmányútra hívja a Magyar Rádió főbemondóját.

– Laci bácsi – mondtam az esti hírolvasásra érkező Körmendynek –, úgy készülj, hogy a jövő héten Moszkvába utazol.

– Moszkvába?! Miért éppen én? Csak egyetlen mondatot tudok oroszul: „Cse fácse domnule?” De hát ez is románul van!

Azért legalább egyetlen mondatot biztosan tudott oroszul is; 1944 végén néhány hetet orosz hadifogságban töltött Vecsésen, ahová taxival ment ki Kiss János altábornagy megbízásából. Kiss János, a későbbi mártír ellenálló Körmendy keresztapja volt, és miután az apa, a színész Körmendy Kálmán meghalt, a tízéves Lászlót keresztapja a kőszegi katonaiskolába vitte, ahol nyolc évig ő volt az osztályfőnöke is. De Ottlikhoz hasonlóan Körmendy sem a Ludovikán folytatta tanulmányait. Jogot végzett, ’44 nyarán kivitték a frontra, már az első hetekben könnyebben megsebesült, aztán hazaengedték betegszabadságra.

– Na, várj csak – szólna most közbe, mintha az egykori bemondópihenőben ülnénk –, még ott, Ukrajnában volt egy vicces találkozásom. Gyalog mentem a tatarovi tábori kórházba, és közben utolért egy lovas kocsi, rajta egy zászlós. Barátságosan leszólt a kocsiról, hogy ha én is a kórházba tartok, szálljak föl, szívesen elvisz. Fölültem mellé, nézem, nagyon ismerős volt az arca. Mondom neki, bocsáss meg, kérlek, nem tudom, honnan ismerhetlek én téged. Jaj, azt mondja, hagyd el! Olyan kínos ez nekem. Engem itt majdnem mindenki felismer. Civilben zongorista vagyok a Víg utcai nyilvános „leánynevelő műintézetben”.

Ezeket a történeteket vagy a bemondópihenőben, vagy valamelyik étteremben szokta elmesélni, ahová születésnapok, névnapok, egyéb ünneplések ürügyén gyakran összejött a bemondótársaság. Évente egyszer pedig, május elsején, Körmendyéknél, a Rózsa Ferenc (ma csak Rózsa) utcai lakásban. Olyankor a felvonuló menetből a rádiósok kiváltak a Benczúr utcánál, mert a Rádió vendégházában virsli és sör várta őket, de néhányan: Erőss Anna, az Egressy házaspár, Horváth Lajosék meg mi tovább mentünk, és késő estig kvaterkáztunk Valika szendvicsei, süteményei és Laci bácsi bora mellett. Ott láttam szülei színpadi fényképeit, az anyja is színész volt, Gömöry Vilma.

– Az édesanyám – mutatott a népszínműves menyecskének öltözött fiatal nő fényképére –, hála Istennek, sokáig élt, de az apámra alig emlékszem. Van róla egy anekdota, amit sokáig emlegettek Kolozsváron. Egyszer vendégszerepelt ott Jászai Mari, ő volt Lukrécia Borgia a Victor Hugo-féle tragédiában, amelyben apám egy fiatal nemest játszott. A reneszánsz tivornya közben Lukrécia bort tölt a vendégek serlegeibe, és amikor megisszák a mérgezett bort, holtan terülnek el a padlón. Az apám is, de ő még szerepen kívül felül és azt mondja: Na, ide se jövök többet! Erre olyan hahota támadt, még a színpadon is, hogy félbemaradt az előadás.

✶✶✶

1975. május elsején, az első koccintás közben azt mondja vendéglátónk, hogy éppen harminc éve szólalt meg először a Rádióban.

– Akkor volt Bajcsy-Zsilinszky temetése? – kérdeztem, mert tudtam, hogy azt Körmendy közvetítette.

– Nem, május elsején a pártelnökök beszédeit olvastuk fel a Rádió épületéből. Az volt a háború utáni első rádióadás. A gyászszertartás május 27-én volt, élő közvetítés a Kossuth térről, ahová egy kis kézikocsin húztuk a teljes műszaki berendezést a Bródy Sándor utcából. A Parlament második emeleti nyitott ablakából közvetítettem a katonai tiszteletadást. A díszszázad parancsnoka egy hórihorgas fiatal főhadnagy volt, szegény Maléter Pál. És miközben néztem Bajcsy-Zsilinszky ágyútalpra tett koporsóját, végig az járt a fejemben, hogy akár én is fekhetnék abban a koporsóban. Azt hiszem, csak én maradtam életben a Kiss János-féle katonai összeesküvők közül.

– Te hogy kerültél bele, Lacikám? – kérdezte Egressy Pista.

– Hát, nem tudom, meséltem-e már, hogy ’44 októberében betegszabadságra kaptam eltávozást, de ez már a nyilas-puccs után volt, tehát hiába volt papírom, katonaszökevénynek számítottam. Én, persze, huszonnyolc évesen elég vakmerő voltam ahhoz, hogy civilben mászkáljak a városban. Valamikor november tizedike táján a Ferencesek terén találkoztam Kiss Jánossal, ő is civilben volt, és mindjárt intett, hogy kerüljük a feltűnést és behúzott a templom előcsarnokába. Mondta aztán, hogy Bajcsy-Zsilinszky kérésére éppen most jött fel Kőszegről, és az Andrássy út 29.-be megy, jó lenne, ha elkísérném. Rég nem láttam már a keresztapámat, örömmel vele mentem. Az Andrássy úti lakásban ott volt Bajcsy-Zsilinszky Endre, Nagy Jenő ezredes, Tartsay Vilmos vezérkari százados és egy fiatal zászlós, Széchenyi Pál. Mondták, hogy ha Kiss János hozott, akkor megbíznak bennem, de tudnom kell, hogy ez a Magyar Nemzeti Felkelés Felszabadító Bizottsága, a katonai vezérkar, úgyhogy, ha akarok, csatlakozhatom hozzájuk. De ha nem, akkor is szigorú titoktartásra köteleznek. Akartam, persze.

Nyolc-kilenc nap múlva kaptam egy rejtjeles üzenetet, hogy menjek a Füvészkertbe. Ott volt Bajcsy-Zsilinszky titkos lakása. Megmutattak egy három nyelven írott levelet Malinovszkij marsallnak címezve, hogy azt kell elvinnem Vecsésre, fegyvereket kérnek a német és a nyilasközpontok megtámadásához. Engem, ugye, senki nem ismer, nem vagyok az elhárítás látókörében. Na, fogtam egy taxit, és mondtam a sofőrnek, hogy nekem mindenáron Vecsésre kell mennem. A sofőr pedig nagyon ügyesen elkerülte az ellenőrzési pontokat, átjutottunk a német–magyar vonalakon, aztán kitett egy kukoricásnál. Azon túl már ott van a 2. Ukrán Front, mondta, ő nem megy tovább, nem akar hadifogságba kerülni. Elindultam a csupasz kukoricaszárak között, de még ki se értem, amikor két orosz katona elfogott. Mondtam nekik, hogy én Malinovszkij marsallhoz megyek, ezt a levelet kell átadnom. Elvették a levelet, hogy majd ők átadják, engem meg bekísértek a község iskolaépületébe. Én aztán naponta érdeklődtem, hogy mikor mehetek a marsallhoz, de mindig azt mondták, hogy „szicsász, szicsász”, Malinovszkij elvtárs mindenről tud, intézkedik, várjak nyugodtan. Hét vagy nyolc hétig ott tartottak egy osztályteremben, aztán már csak a szétlőtt Budapestre vittek vissza. Egyszóval, nekünk az volt az a vecsési kukoricás, ami a lengyeleknek a Visztula. Az oroszok a „túlsó parton” várták, hogy a németek és a magyar nyilasok felszámolják az ellenállási kísérletet.

✶✶✶

1975 vagy ’76 augusztusában Samu András, a Nyíregyházi Rádió vezetője egynapos vendégszereplésre kérte a Rádió két Kazinczy-díjas bemondóját, Erőss Annát és Körmendy Lászlót. Utána még Szilágyi Szabolcs szerkesztő-riporter rám telefonált, hogy éppen most foglalt három szállodaszobát, mert az esti hírolvasás után átmegyünk Nyírbátorba, ahol a református templomban előadják Kodály Psalmus Hungaricusát, Ferencsik János vezénylésével.

A földszintes városi lakóházban kialakított rádióépület stúdiójában Samu András szabadkozva mondta, hogy csak ilyen szerény kis stúdiójuk van, de Körmendy megnyugtatta, hogy nagyon jó ez, kérlek, olvastam én már híreket a Parlament egyik oldalfolyosójáról is.

– Ötvenhatban? – kérdezte a stúdióvezető. – Meddig működött ott a Szabad Kossuth Rádió?

– Kérlek szépen, október 30-tól november 4-ig. Én kora reggel, már behallatszó ágyúdörgés közben felkonferáltam Nagy Imre beszédét, aztán fogtam a fogkefémet, és papucsban, hálóköntösben elindultam a mosdó felé. A kupolatermen kellett átmenni, de ott éppen akkor sorakozott fel egy század orosz katona. Láttam, hogy itt már mindennek vége. Odamentem a vezénylő századoshoz, szabályosan jelentkezve összevágtam a bokámat, és németül kérdeztem: Hol kell itt, kérem, hadifogságba menni?

2021. január 22.

„MICSODA VÁLTAKOZÓ VILÁGBAN ÉLTÜNK!”
Göncz Árpádról

„Ilyenkor szokott együtt lenni a szigligeti társaság. […] Micsoda váltakozó világban éltünk! Emlékszem, egyik társunknak ott mondtad, az egyik híradó után: te még itt vagy, rég fent lenne a helyed Pesten, indulj már. És ma már – a múltkor rácsodáltam – városrésznyi területet neveztek el róla.”

Kabdebó Lóránttól idéztem ezt a levélrészletet, amely levelet néhány napja küldte, születésnapi üdvözletként. A történet, amelyre céloz, néha nekem is eszembe jut, s még úgy is, hogy meg kellene írnom, de ettől valami mindig visszatartott. Hogy nehogy azt higgyék, jaj, nehogy már azt higgyék, hogy valami szerepet szánnék magamnak a történelem alakításában! Mert mi van akkor, ha már csak én emlékszem rá, ha nincs élő, aki szükség esetén igazolná? De ha Kabdebó is így emlékszik, akkor bátran megírható.

Ebben a kiragadott néhány sorban is benne van a levélíró erős nosztalgiája a szigligeti társaság iránt, amelynek huszonöt-harminc évig maga is elmaradhatatlan tagja volt. Hogy pontosítsam: a szigligeti játékos társaságé. Ez az összeszokott csapat minden év január közepétől két-három hetet töltött a szigligeti alkotóházban, ahol vacsora után szigorú szabályok szerint játszottuk a „Szentistvánt”.

1989 januárjában Gönczék is ott voltak, de ők nem játszottak. Árpád egész nap fordított, csak ebédnél és vacsoránál láttuk, Zsuzsa pedig többnyire a társalgóban ült, és mellényt, sálat kötött a gyerekeiknek. A vacsorák végeztével azért még egy fél órára mindenki ott maradt az étteremben, kisebb beszélgető csoportokat alakítva összehúzták a székeiket egy-egy asztal köré. Én Vasékkal és Kabdebóval ültem, és egyik este Göncz odahúzta a székét, hogy valami angol mondatszerkezetet megbeszéljen Vas Istvánnal. Fölálltam, átadtam a helyemet Zsuzsának, és átmentem a társalgóba, hogy belenézzek a tévéhíradóba.

Már ment a híradó, vagy a híradót követő beszélgetés. Két nő és két férfi ült egy asztal körül, de közülük csak Halda Alizt ismertem, irodalmi estek szervezőjeként és előadójaként, meg Litván Györgyöt, aki néha vendég volt a füredi Lipták-házban. Pozsgay Imre előző napi nyilatkozatáról beszéltek, amelyben az MSZMP Politikai Bizottságának tagja azt mondta, hogy 1956-ban nem ellenforradalom volt, hanem népfelkelés. Ha pedig a legfelső politikai vezetők közül valaki így nyilatkozik, mondták Litvánék, akkor a Történelmi Igazságtétel Bizottság is színre léphet! Megszervezhetik az ’56-osok rehabilitálását, Nagy Imre és mártírtársai újratemetését!

Azt nem tudtam, hogy Göncz is alapító tagja volt a Történelmi Igazságtétel Bizottságnak, de azt igen, hogy ’56 után életfogytig tartó börtönre ítélték, amelyből öt évet leült. Gyorsan visszamentem az ebédlőbe, ahol az asztalunknál még mindig az angol mondat értelmezését tárgyalták.

– Árpád! – mondtam. – Hagyjátok már, gyere, nézd csak, mi van a televízióban!

– Mért, mi van?

– Valami Igazságtétel Bizottság, ha jól értettem.

Göncz fölpattant, és visszamentünk a társalgóba. Szó nélkül nézte végig a műsort, aztán beszólt az étterembe a feleségének, hogy menjenek a szobájukba.

Másnap délben nem jöttek ebédelni, s kérdeztem a gondnokot, Egyed Marikát, hogy mit tud, mi van Gönczékkel?

– Ó, hát ők már azóta Pesten vannak. Töreki vitte ki őket a korai vonathoz.

Legközelebb három és fél év múlva találkoztunk. 1992. augusztus közepén tartották Keszthelyen a Magyar Írók Első Világtalálkozóját, s a meghívó szerint Göncz Árpád, a Magyar Köztársaság elnöke, a Magyar Írószövetség tiszteletbeli elnöke nyitja meg a tanácskozást. Igyekezvén a találkozóra, a Festetics-kastély parkjában ismerős csapatot vettem észre a szökőkút körül; Mezey Kati és Oláh Jancsi, egyetemi társaim, Kulcsár Kati rádiós kollégám, Finta Éva, akit egy éve még Beregszászon ismertem meg és Tóth Kriszta, őt középiskolás kora óta családtagként szerettem. Hangos viháncolás és fényképezgetés közben Finta Éva az órájára nézett, hogy be kéne már mennünk, mert ő még nem találkozott Göncz Árpáddal, és szeretné meghallgatni a nyitóbeszédét.

Göncz a díszterem ajtajánál állt, többekkel parolázott, miközben két tábornoknak öltözött testőr igyekezett, nem túl sok sikerrel, tisztes távolban tartani az érkező írókat az államfőtől.

– Jó napot kívánok, elnök úr! – köszöntem rá. – Engedje meg, hogy bemutassak egy Kárpátaljáról érkezett fiatal költőnőt!

Közben már az egyik tábornok jó fél méterrel beljebb tuszkolt, de Göncz utánam nyúlt, a karomnál fogva visszahúzott és kedélyesen mellbe bokszolt.

– Bolond vagy?! Nem emlékszem, hogy összemagázódtunk volna!

2021. február 10.

SEGÉDMUNKÁS A BELVÁROSI KÁVÉHÁZBAN
Bóka Lászlóról

Érettségi után az Eötvös Loránd Tudományegyetem Bölcsészettudományi Karára adtam be felvételi kérelmemet, magyar–néprajz szakra. Nyár elején kaptam meg az egyetem értesítését, hogy hely hiányában nem vettek fel, de a Felvételi Bizottság döntése ellen szeptember elsejéig fellebbezhetek. Ezt a döntést olyan sértetten vettem tudomásul, hogy nem voltam hajlandó fellebbezi. „Hát vajon kiket vehettek föl, hogy nekem már nem jutott hely az egyetemen?!” – kérdeztem megbántott önérzettel. „Majd megbánják! Majd lesz miért szégyenkezniük az utókor előtt!”

Munkát kerestem, és szeptember 1-től fölvettek az Akadémia Nyomdába segédmunkásnak. Három fiatalabb testvérem van, a szüleim pedagógusok voltak, nem állíthatom, hogy dúskáltunk az anyagi javakban, még jól is jön a harmadik kereset, vigasztaltam magamat. A fizetésem annyi volt, mint a kezdő tanároké, 1260 forint, és már az első munkanapon segédmunkásból betanított segédmunkássá avanzsáltam, lehúzó lettem a szedőteremben. Ez azt jelenti, hogy a betördelt oldalakról egy százhúsz éves kézi préssel levonatokat készítettem a korrektorok számára. S noha eleinte egy-egy oldalt „összedobtam” – a spárga leugrott a szedésről, és az egész oldalból egy kupac ólombetű maradt, s azt újra kellett szedni – de hamar belejöttem a munkába, és már csak „lehúzó virtuóznak” neveztek. Közben egy-egy érdekesebb cikket is elolvashattam. Az Acta Antropologica című folyóiratból például egész fejezeteket másoltam le magamnak is; akkor számoltak be arról, hogy a Vérmezőn lefejezett magyar jakobinusok megtalált koponyáit milyen aprólékos kutatással tudták a másutt elföldelt csontvázaikkal összepárosítani.

Végül is érdekes munka volt ez, és „virtuózságomnak” köszönhetően arra is maradt időm, hogy a már fejben kész verseimet letisztázzam, persze, mindegyiken ottmaradt nyomdafestékes ujjlenyomatom. De az idő múltával egyre nagyobb nosztalgiával gondoltam a diákévekre, amikor még nem kellett fél hatkor kelnem, a délutánjaim szabadok voltak és járhattam az edzésekre. (Az előző évben ifjúsági bajnok voltam négypárevezősben.)

Január közepén, Piroska-nap alkalmából az Eötvös Loránd utcai (Papnövelde utcai) lakásban szokás szerint összejöttek Vasék „fogadott gyerekei”, Bence Gyuri, Vasi Levente, Várady Szabolcs meg én, az aktuálisan hozzánk tartozó lányokkal együtt. S amíg Piroska a kissé kusza és gyűrött szerelmi életünket próbálta „kivasalni”, Pista a munkahelyeinkről érdeklődött. (Bence Gyuri valami fotólaborban dolgozott, őt filozófia szakra nem vették fel, s noha már gimnazistaként kiválóan fényképezett, nagyon szenvedett a kényszermunkahelyén.) Végül „fogadott apánk” azt mondta, hogy neki most aligha lehet befolyása az egyetemi urakra, de mégis, kérjünk egy találkozót Bóka Lászlótól. Ő ott tanszékvezető, lehet, hogy még valami más tisztsége is van, hiszen ’50-ig államtitkár volt a minisztériumban, írjunk neki egy levelet, hivatkozzunk rá, de előtte még fel fogja ránk hívni Bóka figyelmét.

Néhány hét múlva megérkezett Bóka professzor válaszlevele. Igen, írta, jövő hét keddjén délután öt órára menjek be a Belvárosi Kávéházba, ott találkozhatunk, és vigyek magammal néhányat az újabb verseimből. A megadott napon szépen lemásoltam a nyomdában két verset, beletettem abba az aranysárgás alumínium dobozba, amelyben az uzsonnámat hordtam, és délután ötkor beléptem a Belvárosi Kávéházba. A pincér gyanakodva kérdezte, hogy keresek-e itt valakit, aztán Bókáék asztalához vezetett. Négyen ültek ott, két nagyon elegáns hölgy, akik hosszú szipkából szívták a cigarettájukat, mellettük két nyakkendős, öltönyös férfi konyakospohárral. Bemutatkoztam, a testesebb férfi volt Bóka, az alacsonyabb Kéry László.

Egy-két mondat után Bóka megkérdezte, hogy hoztam-e verseket. Ekkor a két házaspár, de még a körülöttünk lévő asztalok vendégeinek is némi meghökkenésére, zöld sportszatyromat föltettem a márványasztalkára, mélyen belenyúlva kihalásztam az ételesdobozt, s a súrlódó fém hangjaira abból vettem elő az ujjlenyomatos másolólapokat. Bóka bólogatva olvasta a verseket, majd szó nélkül átnyújtotta Kérynek. Kéry barátságosabb volt, és amikor meg-megállva és olyankor elgondolkozva végigolvasta őket, élénken fordult felém.

– Jók! Látom, hogy szereti Apollinaire-t és Kosztolányit is. Mondja, fiatalember, nem gondolt még arra, hogy megjelentesse a verseit? Ezeket például nyugodtan elküldheti az Élet és Irodalom szerkesztőségébe Garai Gábornak.

Zavaromban gyorsan elköszöntem, és csak az utcán villant belém, hogy hiszen szóba se került az egyetem! Jövőre is segédmunkás leszek?! Hanem a tavasz végén az a két versem megjelent az ÉS-ben, szeptemberre pedig – újabb felvételi vizsga után – „egyetemi polgár” lettem. De Bóka professzor soha többé nem beszélt velem. Úgy tett, mintha nem ismerne, vagy nem venne észre. Nem csak engem, senkit az egyetemen. Fölvetett fejjel, méltóságosan vonult a folyosókon, s a rengeteg könyvet, amelyeket az egyetemi óráin illusztrációként használt, tanársegédje, a langaléta Bessenyei György meggörnyedve cipelte utána.

Már harmad- vagy negyedévesek lehettünk, amikor egyik előadását úgy fejezte be, hogy ezt a témát, a két világháború közötti irodalmi csoportosulásokról, mához egy hétre, jövő pénteken folytatjuk. Aztán hétfőn tudtuk meg az egyetemen, hogy előző éjjel váratlanul meghalt. Pénteken már a temetésére ment ki az évfolyam.

A Farkasréti temető ravatalozója előtt sok gyászoló zsúfolódott össze, körülöttünk mégis volt egy kis tágasabb térség. Hátranézve láttam, hogy Berda József áll mögöttem, hosszú, koszlott sállal, s éreztem, hogy a zsebében most is van egy-két fej vöröshagyma, pár csomag pálpusztai sajt.

– Nem szerettem – dörmögte a gyászbeszédek közben. – Nem szerettem, de kijöttem. Először egyszerre jelentünk meg a Nyugatban. De mindig nagyon fennhordta az orrát. Ő biztosan nem jönne el a temetésemre. Na, most már nem is jöhet. Hát, jól van. Legyen neki könnyű a föld!

Névmutató

Aczél György

Ady Endre

Anouihl, Jean

Antal László

Arany János

Asperján György

Babits Mihály

Bach, Johann Sebastian

Bajai Tamás

Bajcsy-Zsilinszky Endre

Bajomi Lázár Endre

Bánffy Miklós

Batsányi János

Becket, Thomas

Békássy Ferenc

Bella István

Benyhe János

Berda József

Berényi Gábor báró

Berzeviczy Gergely

Bessenyei György

Blok, Alekszandr

Blokh, Alexandre

Blot, Jean

Bóka László

Borsos Miklós

Branzi, Piergiorgio

Braun, Peter Leonard

Clancier, Sylvestre

Cseres Tibor

Cserés Miklós

Cs. Szabó László

Darvas Iván

Deim Pál

Déry Tibor

Dixon, Alan

Domokos Mátyás

Draskovich János gróf

Egressy házaspár

Egressy István

Egry József

Egyed Mária

Eliot, T. S.

Eötvös József

Erdélyi József

Erdődy János

Erőss Anna

Esterházy Károly gróf

Farkas Itván

Farkas Károly

Felsőbüki Nagy Pál

Ferencsik János

Festetics Antal

Festetics György gróf

Finta Éva

Földeák Iván

Földényi F. László

Garai Gábor

Gard, Roger Martin du

Gergely Ágnes

Gömöry Vilma

Göncz Árpád

Görgey Gábor

Grigássy Éva

Gryllus fivérek

Hajnóczy József

Halda Alíz

Harsányi Károly

Hickok, Gloria

Horgas Béla

Horváth Boldizsár

Horváth Lajos

Horthy Miklós

Hubay Miklós

Huszárik Zoltán

Huszein, Szaddám

Illés Endre

Illyés Gyula

Illyés Ika

István király

Jászai Mari

Jászberényi József

Kabdebó Lóránt

Kabdebó Tamás

Kádár János

Karig Sára

Karinthy Ferenc

Károlyi Amy

Karsai Lucia

Kazinczy Ferenc

Kerényi Grácia

Keresztury Dezső

Kertész Ákos

Kertész Imre

Kéry László

Keynes, John M.

Király István

Kiss János altábornagy

Kodolányi Gyula

Koncz Gábor

Kopányi György

Korányi Sándor

Kormos István

Kosztolányi Dezső

Kovacich Márton György

Kölcsey Ferenc

Körmendy László

Kuthy Csaba

Ladányi Mihály

Lator László

Lengyel Balázs

Lenin, Vlagyimir Iljics

Levitán, Jurij

Lieber Éva

Litván György

Lukácsy András

Makai Imre

Maléter Pál

Malinovszkij marsall

Márai Sándor

Máriássy István

Marjai József

Medgyessy Ferenc

Mezey Kati

Mixner, Manfred

Molnár Erzsébet

Monoszlóy Dezső

Nádas Péter

Nádor Tamás

Nagy Jenő ezredes

Nagy Imre

Nagyváthy János

Nemes Nagy Ágnes

Németh László

Niczky István

Ócsai Balogh Péter

Oláh János

Orczy László báró

Ottlik Géza

Örley István

Pálóczi Horváth Ádám

Papp Gábor Zsigmond

Parancs János

Podmaniczky József báró

Pogány Ödön Gábor

Pollák Mihály

Pós Sándor

Pozsgay Imre

Rab Zsuzsa

Ray, David

Réz Pál

Rozgonyi Piroska

Samu András

Sebestyén Márta

Sík Csaba

Simon István

Skerlecz Miklós báró

Somogyi József

Somos Éva

Somos Miklós

Szakcsi Lakatos Béla

Szakonyi Károly

Szalimon, Iván Vasziljevics

Szántó Piroska

Szász Endre

Szász Imre

Széchényi Ferenc

Széchenyi István

Széchenyi Pál

Szegedy-Maszák Mihály

Szendrői Török Lajos

Szerb Antal

Szilágyi Szabolcs

Szőllősy Klára

Szőnyi Ferenc

Sztálin, Joszif Visszarionovics

Szűcs Erzsi

Tamási Áron

Tar Lőrinc

Tartsay Vilmos

Tatay Sándor

Telegdi Polgár István

Tellér Gyula

Timár György

Tot, Amerigo (Tóth Imre)

Tóth Árpád

Tóth Kriszta

Úrin, Viktor Arkagyjevics

Várady Szabolcs

Vas István

Vasi Levente

Vay Béla báró

Vay József báró

Vitray Tamás

Voznyeszenszkij, Andrej Andrejevics

Weöres Sándor

Whitaker, Joseph

Wittgenstein, Ludwig

Woolf, Wirginia

Yanci

Yeats, William Butler

Zimre Péter

Zukkermann, Ilana

Zsigmond Attila

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó és szerkesztő: Király Levente, a Corvina igazgatója

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Grim Jolán

ISBN 978 963 13 7168 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Open Sans – SIL Open Font License

Poly – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License