Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

AZ ÉLET DIADALA

MÜLHAUSENNÉL A SZOMORÚ TISZT

MEYERBEER

MÁNDY KÁZMÉR ÖNGYILKOSSÁGA

RÉGI SZENT TÖRTÉNET

I.

II.

III.

IV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Szomory Dezső

AZ ÉLET DIADALA
NOVELLÁK

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-806-9 EPUB
ISBN 978-963-559-807-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Az élet diadala

első kiadás: 1917
az elektronikus változat az 1917. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Gara Arnold (1882 – 1929) eredeti illusztrációja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

AZ ÉLET DIADALA

Mikor elmentünk Glöckner Amáliáért, már vége volt uram isten, szegény kis bús élete elmúlt és minden, és már csak a kórházba mentünk el érte, sőt a hullaházba mentünk el érte, mert már ott feküdt a kert legvégén, az utolsó épületben, türelmesen és végérvényesen, a halottak betelt sorsa szerint.

Egyszerű, csöndes, beteges asszony volt életében, még fiatal és már öreg asszony, ahogy a tanár magyarázta ezt, mert a tanár sokat magyarázott, amikor megvizsgálta egy siralmas estén és csakugyan ezt mondta, fiatal és öreg.

Ezt mondta és még többször mondta ezt azzal a melomán makacssággal, mely sokáig kizengi a maga ötletét és meg-megismételgeti és visszatér rá azokkal a «megint csak azt kell mondanom»-okkal, melyek mint a kés vágnak bele az ember szívébe. Tudniillik még fiatal kívülről és korra nézve is fiatal aránylag, ez volt a magyarázat, de belülről és ez a fontos, már elaggott és fölbomlott, mint egy régi óramű, mely végkép lejárt, valóban ez volt a magyarázat. Vagyis megint csak azt kell mondanom, szóval vége szíveim, a legvége és vége és itt nincs már semmi remény bizony.

És fölénnyel is mondta ezt a tanár és azzal a kérlelhetetlen, bár flegmatikus határozottsággal, mely annál lesújtóbb s annál imponálóbb, hogy valami fagyos, de irigylésre méltó kiváltság benyomását teszi. Nyugtalanul és szemlesütve úgy éreztük, hogy a tanárnak soha sincs, sohasem volt és sohasem lehet semmi baja és betegsége és csakugyan ő az a boldog ember, aki túl van minden testi törvényen, nyomorúságon és hervadáson és soha el nem múlik e világról.

Akkor kéz-kézben sírtunk. Úgy tűnt, hogy ketten vagyunk ezen a földön, akik sírunk. A Glöckner Amália leánya és én, akik együtt sírunk, harmonikusan. A leány virult és megszépült a könnyekben és megvolt sebezve szőkén. Valamit szerettem volna mondani, ami e kínban való egyesülést jelentette volna. De már itt nem voltak szavak.

– Margit! – rebegtem.

Csak a nevét rebegtem és ez volt minden, amit tudtam. És tovább sírtam vele és a keze a kezemben volt, az ujjaknak azzal a vonagló játékával, az egész kézfej húsának és a tenyér párnájának azzal a spontán átengedésével és beomlásával, ami szeretők között szokásos.

– Önök boldogok, – mondta most a tanár, mint szakavatott emberbúvár, – önök boldogok, – mondta.

De ez nyilván csak annyit jelentett, hogy e halálos lejárat mellől felénk fordult, fiatalokhoz, akik az élet diadala voltunk.

– Az élet diadala vagyunk mi, – mondtam, amikor elment a tanár s mi ott maradtunk mögötte a lépcsőházban, ahová elkísértük.

– Te is nagyon sírsz, – felelte Margit hozzám simulva, – holott nem is tudom, ki vagy te e percben, gyönyörű szeretőm, nem is tudom. Neked idegen a mama, szegény kis beteg asszony, fiatal és öreg!

– Igaz, nekem idegen, – mondtam. – De olyan árva leszel mostan, olyan árva, hogy már nem is tudom mondani, milyen árva. És már azt sem tudom, miért sírok, – hebegtem elkábulva és még csak jobban sírtam.

Ki tudja azt, miért sír az ember? A fájdalomnak megvan az az elképesztő sajátsága, hogy minél intenzívebb, minél gyötrőbb és perzselőbb, annál kevesebb értelme van és végül már csak magáért a fájdalomért van. Mert az okok, melyek előidézték, észrevétlen feloldódnak benne.

– Azért sírok, mert hogy a tanár sohasem fog meghalni, – folytattam végkép elernyedve – és ha te nem tudod azt egyetlen szívem, ha nem tudod, ki vagyok én, nézz meg jobban, – esdekeltem. És vajon mit dadogtam még?

Valami nagyszerű értelmetlenség, valami csodálatos belső homály, izzó és keserves, mintegy áttüzelte az agyunkat az öntudatlanság gyönyörével. És egymásba forrasztott testi formáinkkal, lerogyva az egymás fájdalmán, a lelkünk rajzát nyomtattuk le könnyektől nedves szájszélekre. Az egész lépcsőház, mint egy templom kongott körülöttünk és az emeletek mélye és a falak bástyája és a lépcsősorok kőzuhatagja valami pokoli örvénynek tűnt, őrködő lámpásokkal.

– Valahol már lehettünk együtt, – mondta Margit megremegve és azzal a tündöklő feleszméléssel, amelyben a nő a rejtélyekhez ér. – Valahol már lehettünk együtt, – mondta – és már rég megvolt mindaz, amit az emberek és költők kitaláltak. Csakugyan minél jobban nézlek, úgy tűnik, megismerlek. Én azt hiszem, te valamikor az én testvérem voltál.

És a hangja felcsuklott az örömben. A haja lobogott. És hamvas szőkesége, csillogó árnyalatokkal, ezüstfehérnek tűnt a lámpák fényében. Így mentünk be még egyszer a beteghez.

– Nem kell félni, – mondtam ujjongva az ágy irányában, – nem szabad félni, nem szabad!

Egy sovány arc meredt elő, elmosódó körvonalakkal és szűkösen lehatárolva a párnán és mégis hallatlanul levegősen, mintegy végtelen felületeken.

– Nem kell félni, – ismételtem, – a tanár a legjobbakat mondta, a tanár azt mondta, mit mondott a tanár? – fordultam a leányhoz elakadt szavam fonaláért.

– Azt mondta, – hebegte Margit elfúlva, – azt mondta – és ő is elhallgatott.

Mert már nem tudtuk, mit mondott a tanár és nem is lehetett tudni.

– Azt mondta, mi vagyunk az élet diadala, – feleltem, hogy mégis csak mondjak valamit.

De két elborult szem nézett reánk az ágyból, ímhol leoldódva rólunk és mégis reánk tapadva, a haldoklók ama frenetikus szembeszúrásával, mely elepedve, hozzánk ragaszkodik még! Lehet-e megcsalni a haldoklókat? Ezek keserű uzsorások, akik tudják, mit adnak oda alázatos ámításokért.

Glöckner Amália nem mozdult. Az élet lassan lepergett benne. Az arc soványsága szinte pillanatról-pillanatra élesebbre vált. Egészen észrevétlen, mint valami légies festék, fénytelen sárgaság lepte el a bőrfelületeket. Az orr megnyúlva, a merő csont vonalát mutatta, a mozdulatlan cimpák között. A száj befelé göngyölgette az ajkakat és hangtalan vonalával mintegy elszelte az arcot, melyből a szemek mereven elbúcsúztak.

Olvatag közelhajlással azt kerestem, vajon szenved-e? Az ember mindig meghal egy kicsit abban a másikban, akit meghalni lát. Titokzatos ösztönök a saját elmúlásom problémáját kutatták ez előttem való leáldozásban. Az élet csak épen annyi volt bennem e percben, hogy még itt voltam az ágy előtt. De minden idegszálammal átszármazva, roncsolt képzeletem hárfáján lázasan bemuzsikáltam magamat az utánérzés melódiáival, pokoli plágium, hogy egy nap csakugyan az én találmányom legyen. Vajon szenved-e? És hol szenved és hogy szenved és hol vannak a titkok, az elváltozások, az elvérzések, a megszakadások, a fonál vége és a lejtő és a nagy ugrás hol van? És hol hasad föl a benső orgonamű, a szív skálája, a tüdő harsonája a végső hörgések tremolójáig? És még sok minden, ami rejtélyes, uram bocsáss, ami izgató. Meglehetne-e tanulni, hogyan haljunk meg üdén?

Már akkor tele voltam halotti dolgok kivirulásával, rothadó tubarózsákkal, kripták mohával, nyüzsgő nekrofiliákkal és a két halántékomon fölborult temetők lüktettek. A szívem megtelt zord katafalk-költészetekkel, szurokba mártott festészettel, sötét tébolyokkal, sírásó freneziákkal, szomorú füzekkel, mint a boglyák, halottas kertekkel, mint királyi parkok, tündöklő szökőkutakkal, melyekben a víz-sugár tört csontok fölporzása volt, csillogó szilánkmiriád egy elsárgult nap alatt valami elrettentő sivárságban. És illatoktól áthatva s fölperzselve, szinte szédültem a szagoktól, elhagyott várudvarok gödreitől, régi házak pincéitől, dúlt szobák keserű almáriumaitól, hibás tömjénektől, nedves gyertyáktól, romlott gyantáktól és szédültem templomszögletek egérmérgétől, nyirkos deszkák, tört borostyánok, fonnyadt cserfa és babérlevelek szagától. És szédültem kitépett fogak harmatától és titkos vérzések párolgásától, bús emberi sorsok rongyaitól, férges selymétől és szemfedőitől, amint mindez gőzölgőn felém sodródott, ellepett, belepett, felemelt, meglepett s mi minden még, micsoda képek s micsoda szagok, micsoda sebek s micsoda méretek, amik fojtogattak, micsoda skarlát felhők mint a felkéselt női hasak, micsoda rothadó hegycsúcsok mint egy szétfröccsent óriási agy s mi minden még, amire nem merek gondolni többé, vonagló számmal a szeretőm kezén.

– Nem szabad így fölkínozni magadat – hebegte Margit elfúlva e víziókon, melyeket követni próbált zavaros bőbeszédűségemen át. – Nem szabad, nem szabad! – tiltakozott, amint folytatni próbáltam, királyfi nem szabad! Egyszerűen akarok szenvedni, mint egy állat, egészen egyszerűen. Mért kínzol, mondd, amikor mi ketten még itt vagyunk egymásnak, isteni!

– Még itt vagyunk, – fuldokoltam.

– No igen, – lihegte.

És amint engesztelőn lehajolt hozzám, még csak jobban vergődtem a kezén.

Mért csakugyan, amikor itt vagyunk egymásnak! Holott valami volt e kis sárga öreg asszony elmúlásában, ami engemet is vonszolt magával. A sorsom észrevétlen pergett az időben s rémüldözve figyelgettem behunyt szemekkel, behunyt szemekkel, aminek csak árnyéka volt körülöttem, csak egy néma hangja, egy rebbenése csak! Valami volt, ami keserűn megérve, a maga bús nedvét hullatta, mint egy darab viasz, ami olvad. Sajátságos párhuzamok e testi elfogyással, az örömeim végső csengését pengették bennem, mint gyors kaszák, mikor vágják a nyarat. A mámorom, elapadva, még élni akart, még élni, istenem! S amikor újra felnéztem a leányra, oly ragyogó volt, oly lázasan szép az élet hevétől, hogy a szemem rámeredt, elirtózva.

– Nagyon szeretlek, – mondtam – s ezért van az, hogy minden olyan rettenetes!

– Te azt hiszed, én épp úgy elsárgulok, mint a mama, – felelte szelíden.

Holott a mama már nem is volt itt akkor, bús fonnyadó mama nem is volt itt többé, mert időközben, zord krízisei során a kórházba kellett kísérnünk, ahol csakugyan meg is enyhült a szorgosabb ápolásban. És itt volt egy kis fehér szobája, egy kis fehér szobája tele virággal és a leánya arcképével, főleg a leánya arcképével, amit nagyon szeretett. Olyan derűs arckép volt, elragadó női fej és titokzatos szemek, az ünnepi fiatalság oly gondtalan és heves tekintetével, hogy bezengett mindent és betöltött mindent és már nem is volt itt semmi, csak ez a kép, virulón a napban, a kebel apró gömbjeivel kivilágítva a világra, mint két kis ezüst lámpa rózsaszínű lánggal. És odakünn nagy fák és nagy mezők voltak az ablak alatt és lombos lankások a láthatáron, virággal behintett hegyi utak a távoli nyaralók sakkfiguráival és a vasút is itt kúszott el lágy dörgéssel, mintegy a kék egek felé.

– Most már minden jobb lesz – mondta Margit bizakodón – és mégis minden jobb lesz, meglátod!

És már megint mosolygott, és már megint tele volt örömmel, tervekkel, dalokkal. S ezentúl, újra reménykedőn és kedvesen, már ismét csak magunkról beszéltünk, a ragyogó életünkről, ami volt. Kissé kábultan e múlt napok izgalmától, betegvirrasztástól, ijedelmektől s bizakodástól, újra egymáshoz tértünk vissza, a mámor friss szárnycsapásán. Kigyúlva, meddig mentünk el, micsoda határokon túl, micsoda végletekbe, ahová testi lényünk már alig tudott követni többé s a gyönyör a létünk utolsó szálain pendült. Valami kéjes és titkos aszkétaságban csak az egymás életét faltuk, az egymás szemén rágódtunk mennyei elvakulásokért, az egymás ajkán fojtogattuk egymást rajongó fulladásokig. S ami titkot csak megfejthet az ember, amit összegyűjthet magányosságból, éjjeli kertekből, akácvirágzásból, erdőzúgásból, vétkekből és mártíromságból, s amit a képzelet csak kihajíthat elérhetetlen sugárzásokban s amit a valóság csak marcangolhat mind elértük, mind marcangoltuk, mind fölittuk, mind fölzokogtuk s elmentünk gyermekkorunk kis éjszakáiba, hogy úgy legyünk egymásé, ahogy még nem lehet…