Ajánlások

„Ezer százalékkal jobb ember vagyok, amikor meditálok. Meditáció Bob tudja a titkot!”

Oprah Winfrey

„Bob Roth A belső csend ereje című könyvére óriási szüksége van a mai világnak. Jobbá fogja tenni az életünket.”

Stella McCartney

„A könyv lebilincselően mutatja be azt a technikát, amely az én életemnek is részévé vált.”

Gwyneth Paltrow

„Nem tudom eléggé magasztalni a Transzcendentális Meditációt. Csend, igazi csend, melyben elnyugszik a test és az elme. Ez egy ajándék!”

Michael J. Fox

„Bob nagyon sokat segített nekem és a feleségemnek, valamint a fiamnak, aki egy stresszes, ideges gyermek volt.”

Hugh Jackman

„A Transzcendentális Meditáció a legeslegfontosabb alapja mindennemű sikernek, amit elértem az életben. A belső csend ereje mesterien foglalja össze e módszer lényegét.”

Ray Dalio

„Bob Roth tanított meg meditálni. Ez a könyv téged is elvezet a békéhez.”

Russel Brand

„Amikor meditálok, az az egyetlen alkalom, hogy ezt a fajta csendet élvezem. Egyszerűen imádom!”

Ellen DeGeneres

„Mesterkurzus. Imádom a meditációt, és imádom ezt a könyvet is.”

Arianna Huffington

Bob Roth

A belső csend ereje

Transzcendentális Meditáció

A mű eredeti címe: Strenght in Stillness

The Power of Transcendental Meditation

A mű eredetileg a Simon & Schuster gondozásában jelent meg New Yorkban, 2018-ban.

www.simonandschuster.com

© David Lynch Foundation for Consciousness-Based Education and World Peace, 2018

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2021

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-213-4

© Fordította: Kimball Éva

A fordítást szakmailag ellenőrizte: dr. Pál Dániel, a Transzcendentális Meditáció tanára

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Daróczi Péter

Borítóterv: Vancsura Olga

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes írásbeli engedélye szükséges. A könyvet Igepa papírra nyomtattuk, mely német erdőgazdaságból származik. Minden egyes kivágott fa után három új fát ültetnek, így az erdőség évről évre fenntartható módon növekszik. Fehérítési eljárásukban semmiféle kémiai anyagot (különösen klórvegyületeket) nem használnak.

Bob Roth

A belső csend ereje

Transzcendentális Meditáció

Kevin Carr O’Leary közreműködésével

Budapest, 2021

A Transzcendentális Meditáció oktatóinak

Tartalom

Bevezetés

1. PILLÉR

Egy működő definíció

2. PILLÉR

Első nap: Hogyan kezdjünk hozzá?

Második nap: A helyes gyakorlás lépései

Harmadik nap: Siker stressz nélkül

Negyedik nap: A jótékony hatások halmozódása

3. PILLÉR

A változás belül kezdődik

Az én történetem

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Jegyzetek

Bevezetés

Képzeljük el, milyen lehet valaki, aki a Transzcendentális Meditáció tanításával foglalkozik – nos, valószínűleg nem én volnék az, akit magatok előtt látnátok. Először is gyakran hordok öltönyt, az irodám pedig Manhattan közepén van. Egyáltalán nem nézek ki úgy, mint akit foglalkoztatnának a spiritualitással kapcsolatos kérdések. Természetemnél fogva szkeptikus vagyok, és a tudomány még a baseballnál is jobban érdekel – teljesen rá vagyok kattanva. Egyáltalán nem lelkesedem az elvont dolgokért. A barátaim sokszor élcelődnek, és rendszeresen megkérdezik: hogyan lehet egy egyébként szárnyaló elme ennyire földhözragadt? Szeretem az egyszerű, praktikus és teljes mértékben logikus dolgokat.

Több mint negyvenöt éve tanítom a Transzcendentális Meditációt teljes munkaidőben. Ez a technika a világ legősibb, folyamatosan létező meditációs hagyományából származik. Gyakorlása nem kapcsolódik semmilyen filozófiához vagy valláshoz, és nem kell hozzá életmódot sem váltani. Több mint ötezer éve a tanárok egyéni foglalkozások keretében ismertetik meg a tanulókat a TM technikájával: a TM elsajátítása soha nem csoportban, és soha nem könyvből történik. Gyökere a régi korok nemes harcosaihoz nyúlik vissza, akik, ha félelemből vagy haragból tettek valamit, az csak vereséget és szerencsétlenséget szült. A Transzcendentális Meditáció ma mindenki számára elérhető: mindannyiunk számára, akik kiegyensúlyozottabb és kreatívabb életre vágyunk, jobb egészséget, kevesebb stresszt szeretnénk – és a boldogságot keressük.

Hosszú évezredek alatt a TM technikáját sokan, sokféleképpen csiszolták, míg eljutottunk a gyakorlás mostani módjához: naponta kétszer 20 perc. Először reggel, lehetőleg még reggeli előtt, másodszor pedig késő délután vagy kora este, ideális esetben a vacsorát megelőzően. Ezt a fajta meditációt szakmailag magasan képzett tanároktól lehet elsajátítani, egyéni foglalkozások keretében. A tanár mindenkinek átad egy saját, személyre szabott mantrát – egy szót vagy hangot, amelyhez nem kapcsolódik semmiféle jelentés –, és megtanítja, hogyan kell arra megfelelően, vagyis könnyedén, minden erőfeszítés nélkül, csendben gondolni. Megtanuljuk, hogy nem kell kiüríteni a gondolatokat a fejünkből; nem kell figyelni a légzésünkre vagy a testi érzetekre, és nem kell elképzelnünk semmit sem. Megtanuljuk azt is, hogy nem kell semmilyen különleges ülőpozíciót felvennünk. Ülhetünk az otthoni székünkben, a munkahelyünkön, vonaton vagy repülőgépen, egy padon a parkban – tulajdonképpen bárhol, ahol kényelmesen el tudunk helyezkedni. A reggeli gyakorlás felébreszti az agyunkat, energiával tölt fel és növeli ellenálló képességünket, hogy könnyebben tudjunk megbirkózni az új nap nehézségeivel és kihívásaival. A nap folyamán még egyszer, ideális esetben késő délután vagy kora este, vacsora előtt érdemes meditálni, hogy azután felfrissülve tudjuk belevetni magunkat a nap hátralevő részébe. A TM naponta kétszer visszajuttat minket az alapállapotunkba.

Eddig több ezer embert tanítottam, hogyan kell meditálni; a legnagyobb Fortune 100 cégek vezetőitől kis családi üzletekben dolgozó pénztárosokig. Tanítványaim magánegyetemekre vagy állami iskolákba járnak. Van közöttük keresztény, zsidó, buddhista, muzulmán és hindu, de olyan is, aki semmilyen vallást nem követ. Az élet minden területéről jönnek hozzám, a profi sportolóktól kezdve a hajléktalanokig. Függetlenül attól, hogy éppen ki ül velem szemben – legyen az a világ egyik legnagyobb pénzintézetének az igazgatója, kétgyerekes egyedülálló anya vagy egy háborús veterán, aki hónapok óta képtelen éjjelente két óránál többet aludni – ugyanazt látom mindannyiuk szemében, amikor felkeresnek, hogy a meditálásról beszélgessünk. Készen állnak valami jobbra, készen állnak a változásra.

Én is hasonló helyzetben voltam valamikor, sőt a legtöbbjüknél még sötétebben láttam a világot. 1969-ben, egyetemi hallgatóként nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy lennie kell valaminek, amit tehetnék azért, hogy boldogabb, egészségesebb és termékenyebb életet élhessek. Túlságosan sok olyan embert láttam, akik megszerezték mindazt, ami elméletileg megadta volna nekik egy ilyen élet lehetőségét, de mégis úgy tapasztaltam, hogy őket is gyakran hatalmukba kerítette a szorongás és a stressz, és túl gyakran tűntek boldogtalannak. Egy közeli barátom vette észre rajtam, hogy az egyetemi tanulmányaim miatti nyomás következtében az én stressz-szintem is az egekbe szökött, és ő javasolta, hogy tegyek egy próbát a Transzcendentális Meditációval. Visszautasítottam. Egyáltalán nem érdekelt a dolog. A meditáció szó nem szerepelt a szótáramban. Nagyon gyakorlatias, a realitások talaján álló, aktív fickó voltam (és vagyok). Előre elképzeltem, milyen szakmai pályát futok be: beiratkozom a jogi egyetemre, hogy aztán sikerrel pályázhassam valamilyen közhivatal betöltésére, és végül képviselő legyek az amerikai szenátusban. Segíteni akartam megváltoztatni a világot. (Igen, akkoriban tényleg ilyesmiket gondoltunk.) Az életről kialakított felfogásomba egyáltalán nem fért bele, hogy csak üldögéljek és meditáljak.

Éjjelente azonban rosszul aludtam, állandóan elfelejtettem dolgokat; a barátomban viszont megbíztam, ezért úgy döntöttem, adok legalább egy esélyt a TM-nek. A kezdeti mérsékelt lelkesedésem és kételyeim ellenére úgy éreztem, a TM-mel való találkozás jelentős, valódi élmény volt, amely mély nyomot hagyott bennem. Meglepően könnyűnek és nagyon pihentetőnek találtam, ugyanakkor mégis hihetetlenül sok energiát adott; egyáltalán nem hasonlított semmilyen korábbi tapasztalatomra. Már a kezdetektől fogva tudtam, hogy valamiképpen én ezt szeretném tanítani másoknak, mindenekelőtt a nagyvárosi állami iskolák nehéz sorsú gyermekeinek. Néhány évvel később, 1972 januárjában halasztottam félévet az egyetemen, és beiratkoztam egy öt hónapos TM tanárképző tanfolyamra, amelyet Maharishi Mahesh jógi, maga is egyetemi végzettségű fizikus és nemzedéke legelismertebb meditációs tanára tartott. A tanfolyam során Maharishi és az agykutatókból, orvosokból és pszichológusokból álló csapat betekintést adott az emberi tudatot vizsgáló ősi és modern tudományokba, valamint abba, hogy a stressz és a különböző traumák milyen hatást gyakorolnak az agyra és az idegrendszerre. Megtanultuk, milyen sajátos módon hat ránk a TM gyakorlása, és hogyan járul hozzá ez a fajta meditáció ahhoz, hogy az emberi elmében látszólag korlátlan mértékben kiteljesedhessen a kreativitás és az intelligencia. Emellett azt is vizsgáltuk, hogy a TM hogyan képes eredményesen kezelni számos, megoldhatatlannak tűnő társadalmi problémát. A tanfolyam legfontosabb részeként Maharishi megtanította azt az egyszerű, ugyanakkor precíz technikát, amellyel személyesen, mégpedig konkrétan az adott személyre szabott módon megtanítható minden egyes ember arra, hogyan transzcendáljon – azaz miként érheti el minden különösebb erőfeszítés nélkül azt a mély nyugalmat, amely minden emberi lény sajátja.

Maharishi már akkor a Transzcendentális Meditáció tudományos kutatására és megismerésére összpontosított, amikor 1958-ban elkezdte tanítani a TM-et. Arra ösztönözte a Harvardon, az UCLA-n és más neves orvosi egyetemeken dolgozó orvosokat, hogy tanulmányozzák azokat a folyamatokat, amelyek az idegrendszerben a TM gyakorlása közben és utána végbemennek. Ma már teljesen egyértelmű eredményeket tudunk felmutatni ezeken a területeken. A kezdetek óta több mint 400 tudományos vizsgálat mutatta ki, hogy a TM nagymértékben hozzájárul az agyi és a kognitív funkciók javulásához, valamint a szív- és érrendszer egészségének és az érzelmi jóllétnek a fokozásához. Ezek a tanulmányok a legelismertebb szakértők által véleményezett tudományos folyóiratokban jelentek meg, mint amilyen az Amerikai Orvosok Szövetsége (American Medical Association) belgyógyászati témájú havilapja, a JAMA Internal Medicine (Belgyógyászat) vagy az Amerikai Szívgyógyászok Szövetségének (American Heart Association) Stroke (Sztrók) és Hypertension (Magas vérnyomás) című folyóiratai. (A tisztánlátás kedvéért érdemes hangsúlyozni annak a jelentőségét, hogy a vizsgálatok eredményeit szakértők véleményezik. Az orvosszakmai lektorálás egyrészt azt jelenti, hogy szakértők értékelik a tanulmány hitelességét, másrészt pedig azt, hogy biztosított a részt vevő klinikai orvosok munkájának megfelelő színvonala.) A különböző egészségügyi intézményeket tömörítő Amerikai Egészségügyi Intézet (National Institutes of Health) több tízmillió dollárt biztosított annak tanulmányozására, hogy a TM hogyan befolyásolja a stressz szintjét és az emberi szív egészségét, míg az amerikai védelmi minisztérium több millió dollárral támogatta az iraki és afganisztáni hadszínterekről hazatért veteránoknál diagnosztizált poszttraumás stressz szindrómára (PTSD) gyakorolt hatások kutatását.

A változáshoz idő kellett, de a Transzcendentális Meditációt ma már fontos kezelési és megelőzési módszerként ismerik el a modern kor számos, stressz okozta megbetegedésének esetében; olyan gyakorlati eszköznek, amely rendkívüli mértékben hozzájárul az emberek egészségének és teljesítményének a javulásához. Ugyanúgy, ahogyan mára felismertük a testmozgás és az egészséges táplálkozás fontosságát, a világ nagy lépéseket tett általában a meditáció és konkrétan a Transzcendentális Meditáció jelentőségének felismerése felé vezető úton.

Ez persze nem volt mindig így. Amikor elkezdtem ezzel foglalkozni, egy beszélgetés biztosan ott ért véget, amikor elmondtam: meditációt tanítok. Ha mostanában megkérdezik, mivel foglalkozom, nagyon érdeklődőnek bizonyulnak, amikor elárulom, hogy olyan nonprofit szervezetet vezetek, amely a Transzcendentális Meditáció tanításával foglalkozik. Beszélgetőpartnerem általában közelebb hajol, tágra nyitja a szemét, majd bevallja, hogy az bizony neki is hasznos lenne.

Mi történhetett? Miért ekkora az érdeklődés napjainkban a meditáció iránt? Ezt három tényező tökéletes együttállásával szoktam magyarázni.

Először is, szinte járványos méreteket öltött a stressz. Manapság sokkal nagyobb mértékben vagyunk kitéve a minket mérgező stresszhatásoknak, mint a történelem folyamán bármikor. A stressz veszélyezteti az immunrendszert, akadályozza a kognitív és az érzelmi fejlődést, megemeli a vérnyomást, ami miatt emberek tízmilliói vannak kitéve a modern kor első számú gyilkosai, vagyis a szív- és érrendszeri betegségek kockázatának. A toxikus stressz emellett sok területen okoz problémákat: étkezési, alvás- vagy tanulási zavarokat, kényszerbetegséget, bipoláris zavart és hasonlókat. Gyorsítja az öregedés folyamatát és lerövidíti az élettartamot. A mindennapokban a stressz akkora feszültséget és szorongást okoz, hogy gyakran nehezünkre esik örömöt találni még azokban a dolgokban is, amelyek régebben boldoggá tettek minket.

A munkám miatt sokat utazom, és ez a stressz tisztán kivehető az emberek arcán, akikkel találkozom. Mindegy, kik és honnan jöttek, mivel foglalkoznak: mind arról szoktak beszámolni, hogy túlságosan hevesen reagálnak nemcsak az élet nagyobb kihívásaira, hanem még a kisebb problémákra is. Bevallottan megriadnak a mobiltelefon állandó csengésétől, és verejtékben úszva ébrednek, ha az üzenetekkel teli e-mail-fiókjukra gondolnak. És ez nem a képzelet szüleménye: a stressz miatt tényleg érzékenyebbé válunk az azt kiváltó újabb és újabb okokra. Vagyis a stressz még több stresszt okoz. Minden túlzás nélkül – brutális őszinteséggel – azt mondhatom, hogy a stressz gyilkol.

Manapság állandóan elérhetőek vagyunk: a hét minden napján, napi 24 órában különböző elektronikus eszközökkel összekötve élünk olyan világban, ahol nincs megállás. Eláraszt minket a rengeteg információ, a velünk szemben támasztott sok követelmény és az érzékszerveinket érő sok benyomás. Nem tudunk kiszállni az „olvasd el, gondold át, döntsd el, tartsd meg, töröld ki, válaszolj, és lépj tovább a következő feladatra” végtelen körforgásából. Minél sikeresebbek vagyunk, annál több fontos döntést kell meghoznunk.

Az emberek nagy része komolyan túlterhelt, és sokan nem kedvelik a munkájukat. De mindig találkozom olyanokkal is, akik igazán szeretik azt, amit csinálnak, és élvezik a rájuk nehezedő nyomást. Nekik nem elég a nap 24 órája; ők több időt szeretnének, hogy mindent el tudjanak végezni. Azok, akik a lehető legmagasabb szinten teljesítenek, szeretik a kihívásokat. De akár szeretjük, akár utáljuk a munkánkat, számolnunk kell a stressz fizikai és érzelmi következményeivel. Előfordulhat, hogy élvezzük ugyan a munkánkat, de nehezünkre esik hatékonyan dolgozni, mert minden reggel elcsigázva ébredünk, vagy úgy érezzük, nem tudunk szabadulni a feltörő szorongás érzésétől. Lehet, hogy reggelente tele vagyunk energiával, de ennek az energiának már nyoma sincs a kora délutáni órákban, és még a számtalan csésze kávé sem képes megadni azt a lökést, amely elég lenne ahhoz, hogy át tudjunk vergődni a napi teendőkön. Elkezdünk olyan dolgokon fennakadni, amelyek addig nem zavartak. Nehezebben tudunk koncentrálni hosszabb időn keresztül. Most először tapasztaljuk meg, hogy mi az a tenziós fejfájás, vagy gyógyszert kell bevenni ahhoz, hogy átaludjuk az éjszakát.

Úgy érezzük, lefelé tartó spirálba kerültünk. Olvastuk a diagnózist és a prognózist, és egyik sem kecsegtet túl sok jóval. Az agyonhajszolt alkalmazottak elveszítik motivációjukat, kimerülnek, nem tudnak összpontosítani és kiégnek[1] – így a stressz az amerikai vállalatoknak évente több mint 300 milliárd dollárjába kerül. Az Egyesült Királyságban a stressz a munkavállalói betegszabadságok leggyakoribb oka – megelőzve még a fokozott terhelés okozta sérüléseket, a szívbetegséget és a rákot is.[2] A japán Egészségügyi, Munkaügyi és Népjóléti Minisztérium 1987 óta gyűjti a karósival (azaz a munkahelyi túlhajszoltsággal) kapcsolatos statisztikákat, és a kormány hivatalosan is halált okozó tényezőnek minősítette a toxikus stresszt.[3]

Gyermekeinket egyre fiatalabb korukban indítjuk el ezen az úton. A közelmúltban ellátogattam egy általános iskola második osztályába. Néztem a gyerekek arcát, miközben a munkámról meséltem nekik. Életkoruknak megfelelően magyaráztam nekik arról, amikor a felnőttek úgy érzik, nem tudnak szabadulni a stressztől, majd mellékesen feltettem nekik is a kérdést: „Ki érzi úgy, hogy a stressz jelen van az életében?”

Minden kéz a magasba emelkedett. Második osztályban! Megdöbbentő volt. A stressz nemcsak azokat a gyerekeket érinti, akik szükséget szenvednek valamiben, vagy erőszakos, illetve labilis családi háttérrel rendelkeznek. A gyermekorvosok egyre több jó anyagi helyzetű családban élő gyerekkel találkoznak, akiknél a teljesítménykényszer a felnőttekéhez hasonló mértékű szorongással jár.

Tehát adva van a probléma, és tisztában vagyunk azzal, hogy megoldást kell találnunk rá. A meditáció iránti érdeklődés felívelésének második okát abban látom, hogy nem létezik olyan „varázsbogyó”, amelyik meg tudna védeni ettől a járványtól. Pedig általában a gyógyszerek között kezdjük keresni a válaszokat. Létezik persze sok milliárd dolláros kincsesláda tele gyógyszerekkel, amelyekkel kezelni lehet a bénító stressz okozta összes problémát. Tablettákat szedünk, hogy aludni tudjunk, tablettákat arra is, hogy megnyugtassuk az idegeinket, és újabb tablettákat azért, hogy jobban teljesítsünk a munkahelyünkön. Vagy a receptre felírt gyógyszerek helyett házi praktikákkal igyekszünk elnyomni tüneteinket, és sok csésze kávéval próbáljuk meg túlélni a napot. Aztán este jöhet néhány pohár bor, hogy el tudjunk lazulni. És egyre fiatalabb korú gyerekeknél tapasztjuk, hogy figyelemzavarukat csak antidepresszánsokkal és szorongáscsökkentőkkel képesek kordában tartani.

De a gyógyszeripari cégek igazából keveset tesznek a toxikus stressz megelőzéséért vagy gyógyításáért.[4] A gyógyszerek gyakran bizonyulnak hatástalannak – azok a készítmények pedig, amelyek hatásosak, káros mellékhatásokkal járnak. Amint a tét emelkedik, természetes, hogy egyre többen próbálnak máshol találni megoldást.

Ezzel pedig el is érkeztünk a meditáció iránti érdeklődés hirtelen megugrásának harmadik okához: tudomány, tudomány, és még több tudomány. Olyan sok bizonyíték támasztja alá a meditáció kedvező hatásait, hogy még legszkeptikusabbaknak is el kell (talán vonakodva) ismerniük, hogy meditálás közben valami jelentős és fontos történik.

De mit is jelent „meditálni”? A populáris kultúra széles körben foglalkozik a meditációval és a tudatos jelenléttel, ugyanakkor sok félreértés övezi ezeket a fogalmakat. Mit is jelentenek ezek pontosan?

Amikor a meditációról beszélek, általában egy hasonlattal élek. Azt szoktam mondani a tanítványaimnak: egy kis csónakban ültünk az Atlanti-óceán közepén, és amerre a szem ellát, mindenhol a nagy kékség vesz körül bennünket.

De hirtelen a víz fodrozódni kezd, és hamarosan hatalmas, tízméteres hullámok csapkodnak körülöttünk. Könnyen azt gondolhatjuk, hogy az egész óceán mozgásban van.

Az egész óceán? Nem igazán. Mert ha fentről láthatnánk, kiderülne, hogy csak a felszín viharos. Az Atlanti-óceán több ezer méter mély, és lent a mélyben nagyon nagy a csend. Ott lent határtalan béke és nyugalom van, amelyet egyáltalán nem zavarja a fenti mozgolódás.

Az óceán felszínén tomboló hullámokhoz hasonlóan elménk felszíne is lehet igen aktív – akár zajos és viharos is. Az elménk felszíni rétegét szokták „majomként ugráló elmének” is nevezni. Én jobban szeretem a „gyerünk, csináljuk” megnevezést. A hiperaktív, A-típusú elme folyamatosan ilyenekre gondol: „Ezt meg kell csinálnom. Meg azt is. Fel kell hívnom. Meg őt is. Listát kell írnom. Aztán meg kell találnom a listát. Új listát kell készítenem. Le kellene lassulnom. Mennem kellene. Le kellene feküdnöm, fel kellene kelnem.”

Ismerős?

Valószínűleg mindenki megtapasztalta ezt. És valószínűleg mindenkinek megfordult már a fejében, hogy meg kellene szüntetni ezt a mentális hangzavart, ezt az állandó mentális zsongást. Egy kis belső nyugalmat és belső világosságot szeretnénk, belső kreativitásra, belső békére vágyunk.

Itt a hangsúly a belső szón van. A kérdés pedig az, hogy létezik-e egyáltalán ez a belső? Ha pedig igen, akkor hogyan tudunk eljutni oda?

A meditáció tárgya emberemlékezet óta a „hogyan tudunk eljutni oda” kérdése. A meditációt régóta a belső nyugalom, világosság, fókuszálás, kreativitás és erő gondolatával kapcsolják össze. Persze tudjuk, hogy sokféle típusú meditáció létezik. De mindegyik működik?

Nagyon régóta meditálok, és tanítom is. Amikor elkezdtem ezzel foglalkozni, a „meditálni szoktam” kifejezést – amennyiben azt komolyan mondták – gyakran használták annak szinonimájaként, hogy „kocogok”, „megnyugtató zenéket hallgatok”, „figyelem a gondolataimat”, „mélyeket lélegzem” vagy „egy hangot ismételgetek magamban”. Ezeket mind a „meditálás” széles ernyője alá sorolták be.

Mára azonban érvényét vesztette ez a fajta gondolkodás. Az agykutatók kimutatták, hogy a meditációnak alapvetően három különböző módszere van. Mégpedig azért, mert minden különálló tapasztalat sajátos módon változtatja meg az agyunkat: az agy máshogyan reagál, ha klasszikus zenét vagy elektronikus zenét hallgatunk, ha romantikus vígjátékot vagy horrorfilmet nézünk. Ugyanígy a tudósok egyértelmű és fontos különbségeket fedeztek fel abban, ahogyan az agy a tevékenységek során működik. Hasonlóképpen a szív- és érrendszer, a légző- és az idegrendszer is másképpen reagál a különböző meditációs technikákra.

Fontos megérteni ennek a három módszernek a mibenlétét, mivel mindegyik eltérő erőfeszítést igényel, és különböző nehézséget jelent a gyakorlásuk is. Mindegyik másként hat az agyra, és mindegyiknek más lesz az eredménye a testi és szellemi egészségünk vonatkozásában.

Az említett három technika a koncentrált figyelem, a nyitott megfigyelés és az automatikus öntranszcendálás.[5]

A meditációnak a tömegkultúrában megjelenő klasszikus leírása a koncentrált figyelem technikájáról szól: valaki törökülésben, egyenes háttal ül a földön vagy egy párnán, csukott szemmel, a mozdulatlan, mély belső béke állapotában. Aki volt már valaha jógaórán, valószínűleg találkozott ezzel a megközelítéssel. A gondolatainkra úgy tekintenek, mint a mentális nyugalmat megzavaró tényezőkre, ezért azt kérik, hogy csökkentsük a lehető legkisebbre – vagy ami még jobb, állítsuk le – nyughatatlan „majomelménket”, hogy ki tudjuk zárni tudatunkból a gondolatokat.

Visszatérve az óceános hasonlathoz: ha megpróbáljuk kizárni a gondolatokat elménkből, az olyan, mintha megpróbálnánk feltartóztatni minden egyes hullámot a víz felszínén. Állandó megfeszített éberséget követel, és sokak számára ez túl nagy feladatot jelent. Egyesek fel is adják, arra hivatkozva, hogy képtelenek elsajátítani, és a meditáció nem az ő útjuk.

Hogyan hat az agyra a koncentrált figyelem technikája? Az egyik módszer ennek megállapítására az elektro-enkefalográfia (EEG), amely az agy elektromos aktivitását méri. A koncentrált figyelem gyakorlása során a tesztalanyokon végzett EEG-mérések kimutatták, hogy ezek a technikák élénkítik a gamma-hullámokat az agy döntéshozó központjában, a bal oldali prefrontális kéregben. Ez azt jelenti, hogy az agy elektromos tevékenysége eléri a másodpercenként mintegy 20-50 Hertz (Hz) ciklusfrekvenciát. Hasonló eredményt tapasztalunk, amikor egy diák valamilyen matematika példára koncentrál – ami érthető, mivel a gamma-hullámok akkor jelentkeznek, amikor valami nehéz feladattal birkózunk.

Szemben a gondolatoknak az elménkből történő kiürítésével, a meditáció másik technikája, a nyitott megfigyelés arról szól, hogy miként tanuljuk meg tárgyilagosan, ítélkezés nélkül megfigyelni gondolatainkat, ahogyan jönnek és mennek. Az ilyen típusú meditáció nem tekinti a gondolatokat önmagukban a nyugalmat potenciálisan megzavaró tényezőknek; inkább gondolataink tartalma vagy jelentése az, ami zavaró lehet. Tehát megtanulunk úgy gondolni a munkahelyi problémáinkra vagy a párunktól elszenvedett ismétlődő sérelmeinkre, hogy közben nyugodtak és érzelemmentesek maradunk, és jelen vagyunk a pillanatban.

Ismét visszatérek az óceános hasonlatra. Ugyanabban a kis csónakban ülünk, de ahelyett, hogy próbálnánk megállítani a hullámokat, csak figyeljük minden érzelem nélkül, ahogy emelkednek és süllyednek. Ennek során théta agyhullámok keletkeznek, és az elektromos tevékenység körülbelül 6-8 Hz-re lassul, ami közel áll az álomba merülés frekvenciájához. A théta-hullámokat általában a kreativitással, az álmodozással és a memóriát igénybe vevő feladatokkal szokták összefüggésbe hozni. A tudatos jelenlét gyakorlásának módszereiről – melyek közül sok a nyitott megfigyelés technikájának is része – számos tanulmány készült, amelyek (10–12 Hz frekvenciájú) alfa-2 hullámokat is kimutattak az agy hátsó részében. Ezek a hullámok az agy különböző területeinek – ebben az esetben a látórendszernek – a kiiktatásához kapcsolódnak. Emellett (16–20 Hz frekvenciájú) béta-hullámokat is megfigyeltek, ami azt jelenti, hogy az alany tevékenyen közreműködik figyelmének összpontosításában. A fenti eredményeken túl az agyi képalkotó módszerek kimutatták, hogy ezeknek a tudatos jelenlét elérésére irányuló módszereknek a gyakorlása aktiválja az elülső cinguláris agykérget, amely az érzelmek, a tanulás és a memória terén játszik szerepet.

A nyitott megfigyelés segíthet abban, hogy stresszhelyzetekben jobban meg tudjunk maradni a jelenben, és jobban tudjunk koncentrálni. Segíthet lenyugtatni az amigdalát – az agynak azt a részét, amely az érzelmeket és az érzelmi késztetéseket irányítja – annak érdekében, hogy ne reagáljunk túl egy helyzetet. Dőljünk hátra pár percig, vegyünk néhány mély lélegzetet, gondoljuk át a reakciónkat, nyugtassuk le magunkat, majd utána folytassuk. Sokak számára ez hasznos és praktikus eszköz.

A nyitott megfigyelés a koncentrált figyelemhez hasonlóan kognitív folyamat. Jellegénél fogva a jelen pillanatban tartja figyelmünket, azon a szinten, ahol elménk felszíni gondolati síkjával foglalkozunk.

Volt szerencsém a koncentrált figyelem és a nyitott megfigyelés technikákat a legjobb tanároktól elsajátítani, így első kézből tudom, hogy mindkét megközelítésben rejlenek értékek. De az a módszer, amelyet rendszeresen gyakorlok már majdnem ötven éve – az, amelyiket a legkönnyebben kivitelezhetőnek találom, és amelyik a leggyorsabban és a leghosszabb távon gyakorol kedvező hatást mind a testre, mind az elmére – a harmadik típus: az automatikus öntranszcendálás.

Ebbe a kategóriába tartozik a Transzcendentális Meditáció. Térjünk vissza megint az óceános hasonlathoz: a felszín fodrozódik, néhol szilaj hullámok csapkodnak, de a mélyben nyugalom honol. Ugyanígy feltételezzük, hogy amíg elménk a felszínen aktív, mélyen belül létezik olyan szint, amelyik nyugodt, de mégis élénk; csendes ugyan, de teljesen éber. A meditációval foglalkozó ősi szövegek a „gondolatok forrásaként” vagy „tiszta öntudatként” hivatkoznak rá – ez a bennünk rejlő, korlátok nélküli kreativitás, intelligencia és energia területe. A tudósok a „pihenő éberség” állapotaként írják le. Ott van bennünk. Most és mindig. Akár hiszünk benne, akár nem. A probléma az, hogy már nem tudjuk, hogyan juthatunk el oda.

A TM célja, hogy kinyissa a határok nélküli területhez vezető ajtót. Nincs szükség az elme összpontosítására vagy kontrollálására, nincsenek utasítások; nincsenek szuggesztiók és passzív megfigyelés sem. Ehelyett a TM egyszerűen lehetővé teszi, hogy az aktívan gondolkodó elme eljusson a tudatnak a legmélyebb szintjén lévő saját belső, elcsendesedett állapotába, amely ténylegesen transzcendens, vagyis túllép minden gondolaton és érzelmen. Ez a saját csendes belső énünk, mielőtt elkezdenénk gondolkodni, létrehozni valamit, tervezni és listákat készíteni, döntéseket hozni, aggódni vagy ünnepelni. Mindig is ott volt bennünk. Csak előfordul, hogy nem találjuk, vagy könnyedén elfedi a mindennapok zaja és a figyelmünket elterelő események.

Az óceános hasonlattal élve azt mondanám, hogy nem próbáljuk ellenőrzésünk alatt tartani a felszínen csapkodó hullámokat, és nem is törekszünk arra, hogy érzelem nélkül szemügyre vegyük azokat. Egyszerűen megkeressük az óceán mélyén található nyugalmi állapotot.

Mint egy futó, aki a sprintről visszavált először lassú kocogásra, utána kényelmes sétára, azután megáll, majd leül. Ugyanaz a személy különböző intenzitású tevékenységeket végez. Ilyen egyszerű.

Az EEG és az agyi képalkotási módszerek kimutatták, hogy a Transzcendentális Meditáció erősíti a neurális kapcsolatokat az agy különböző területei között, köztük a prefrontális kéreggel is, hogy elősegítse a tanulást és a döntéshozatalt. Lecsendesíti az amigdalát, az agyunk érzékeny stresszjelző központját. Ez azért fontos, mert a túlzott izgalmi állapotban lévő amigdala miatt túlreagálhatjuk egyrészt a kisebb, jelentéktelen, másrészt a nagyobb kihívást jelentő problémákat is. De az is előfordulhat, hogy bénító hatással lesz ránk, és nem vállaljuk be, hogy szembesüljünk új, de egyébként teljesíthető kihívásokkal.