CHARLOTTE BRONTË

JANE EYRE

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Charlotte Brontë: Jane Eyre

A mű eredeti címe: Jane Eyre

Szöveg: Charlotte Brontë

Copyright © 1847 by Charlotte Brontë

Hungarian translation © N. Kiss Zsuzsa

All rights reserved

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2021

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.menokonyvek.hu

A kiadásért a kiadó ügyvezető igazgatója felel.

Minden jog fenntartva.

Fordította: N. Kiss Zsuzsa

Szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Kiss András

ISBN 978-963-403-949-5

Első fejezet

Aznap a séta meghiúsult. Ténferegtünk ugyan egy órácskát a csupasz cserjék között délelőtt; ám ebédidő tájt (Mrs. Reed, ha nem fogadott társaságot, korán ebédelt) a dermesztő téli szél olyan fekete felhőket, olyan heves esőt hozott, hogy további testgyakorlás a szabadban szóba sem jöhetett.

Én örültem ennek: sosem szerettem a hosszú gyaloglást, hideg délutánban kivált nem: irtóztatott a hazaérkezés a zord alkonyatban elfagyott kéz- meg lábujjakkal, Bessie feddésétől nehéz szívvel, megalázva a tudattól, hogy Eliza, John és Georgiana Reedet mennyivel különb fából faragták, mint engem.

A mondott Eliza, John és Georgiana körbevették mamájukat a szalonban: a kandallónál hevert a pamlagon (éppen nem civakodó vagy bőgő) drágái karéjában, boldogságának láthatóan nem volt semmi híja. Engem felmentett a részvétel alól, mondván „sajnálatára kénytelen távol tartani, ám amíg Bessie-től nem hallja, maga nem tapasztalja, hogy őszintén törekszem közvetlenebb, gyermekibb kedélyre, vonzóbb, élénkebb modorra – több könnyedségre, nyíltságra, természetességre mintegy –, igazán nem tehet mást, megvonja tőlem az elégedett, boldog kisgyermekek számára fenntartott kedvezményeket”.

– Bessie-nek mi baja velem? – kérdeztem.

– Jane, nem állom a faggatózást, a kötekedést; egyébként is visszataszító, ha egy gyermek ilyen hangon szól a nálánál idősebbekről. Ülj le valahol, és amíg csak bántó beszéd telik tőled, hallgass.

A szalonból kis reggeliző nyílt: ide surrantam át. Könyvszekrény állt benne: hamarosan ki is vettem egy kötetet, gondom volt rá, hogy képekben bővelkedjék. Az ablakfülkébe telepedtem, magam alá húztam a lábam; kétszeres elvonultság övezett a vörös moaréfüggöny fedezékében.

Bíbor kárpit redői határolták látómezőmet jobb felől, bal felől áttetsző üvegtáblák, melyek védtek, de el nem szakasztottak a komor novemberi napvilágtól. A könyv lapozása közben időnként a téli délutánra feledkeztem. A távolban pára és felhő sápadt üressége, közvetlen közelben ázó pázsit, vihar tépte bokor színpada: nem szűnő eső suhogott vijjogó széltől űzve.

Vissza-visszatértem a könyvemhez – a Brit madárhatározó volt, Bewicktől –, szövege egészében véve kevéssé kötött le; de a bevezető oldalak egyike-másika megfogott, hiszen gyermek voltam. Azok, ahol említést nyernek a tengeri madarak fészkelőhelyei, a csakis általuk lakott „magányos sziklák, hegyfokok”; a norvég partszakasz, melyet déli végétől, a Lindenesstől fel egészen a Nordkapig szigetek tűzdelnek, ahol

Bősz örvénnyel északi óceán
Forr csupasz, kietlen sziget körül
Thule távolán; atlanti ár
Ömöl viharos Hebridák közé.

Szintúgy felkeltette figyelmem Lappföld, Szibéria, a Spitzbergák, Nova Zemlja, Izland, Grönland vigasztalan partjainak taglalása: „Íme a Sarkkör hatalmas térsége, kietlen, árva, reménytelen tájék – fagy és hó tározója, hol kikezdhetetlen jégmezők, telek évszázadai zománcozzák Alpeseknél magasabb magasságok gyűrűjét, a végletes hideg sokszoros szigorát összpontosítva.” E halálosan fehér birodalmat elgondoltam magamban; homályos maradt, mint a gyermeki elmén átsuhanó megannyi félkész képzet, de különös módon mégis lenyűgözött. Az előszó szövegét összekapcsoltam a rá következő metszetekkel, jelentést kapott a viharos tenger permetében magányosan álló szikla, a kietlen parthoz sodort hajóroncs, a hideg, kísérteties hold, amely felhők rácsán át szemlél bárkát süllyedőben.

Nem tudhatom, miféle érzés kísértett az elhagyatott temető feliratos sírkövénél túl a kapun, az alacsony szemhatárra rajzolódó két fa tövén, romos faltól övezve, az angelusz érkeztét tanúsító, imént égre kelt sarló alatt.

Az elcsitult habokon higgadtan ringó két hajót tengeri szellemnek véltem.

A tolvaj háti batyuját megragadó démont gyorsan átlapoztam: elrémültem tőle.

Nemkülönben a fekete szerzettől, fején szarvakkal, amint éberen figyeli egy sziklafokról a távoli sokaságot egy bitó körül.

Minden kép elregélte a maga történetét; fejletlen értelmem, gyarló érzéseim számára gyakran megfejthetetlenül, mégis delejes erővel: éppígy delejeztek a mesék Bessie ajkáról egy-egy téli estén, amely nyájas hangulatban találta; ilyenkor a vasalóasztalával a gyermekszoba kandallójához hurcolkodott, hagyta, hogy körbeüljük, miközben Mrs. Reed csipkefodrait frissíti, éjszakai főkötőinek szegélyét ráncolja, s figyelmünket szerelmes-kalandos históriákkal csigázta, régi tündérmesékből, ódon balladákból; vagy éppenséggel (mint életem későbbi szakaszában megállapíthattam), a Pamela meg a Henry, Moreland grófja lapjairól.

Térdemen Bewickkel boldog voltam akkor; boldog legalább a magam mércéjével. Csupán attól tartottam, hogy megzavarnak, s túlontúl hamar igazam lett. Nyílt a reggelizőszoba ajtaja.

– Hé, te búvalbélelt! – kiabált be John Reed; aztán szünet következett: úgy látta, senki sincs a szobában.

– Hol a csudában lehet? – jött meg ismét a szava. – Lizzy! Georgie! – hívta a nővéreit. – Jane nincs itt: szóljatok mamának, hogy kirontott az esőbe, amilyen féktelen dög!

„Jól tettem, hogy elhúztam a függönyt” – gondoltam; minden vágyam az volt, hogy a fiú ne találjon rám: John Reed magától nem is talált volna; esze sem járt sebesebben a szeménél: Eliza azonban épp csak bedugta a fejét az ajtón, rögtön mondta:

– Az ablakfülkében van, John, a fejemet rá.

Én pedig haladéktalanul előjöttem; reszkettem attól, hogy a mondott John úrfi rángasson ki.

– Mit kívánsz? – kérdeztem suta alázattal.

– Mondd inkább, „Mit kíván, John úr!” – felelte. – Ide jössz tüstént! – Egy karosszékbe vetette magát, és intett, hogy lépjek elé.

John Reed tizennégy esztendős diák volt: nálam négy évvel idősebb, hiszen én csak a tízet töltöttem; korához képest nagydarab, erős, szürkés, beteges arcbőrű; durva vonású, lomha lapátkezű-lábú. Rendszeresen falt az asztalnál, innen az epebántalmai, melyekről tompa, vizenyős tekintet, petyhüdt orca árulkodott. Az iskolában lett volna a helye; mamája azonban hazahozta egy-két hónapra „kényes egészségére tekintettel”. Mr. Miles, az igazgató ugyan szóvá tette, hogy a fiúnak kutya baja sem volna, ha hazulról kevesebb süteményt, édességet látna; ám az anyaszív elzárkózott e nyers ítélettől, s inkább arra a választékosabb nézetre hajlott, hogy John sápadtságának a túlzott szorgalom, netán a honvágy az oka.

Anyja és nővérei iránt John kevés gyöngédséget, irántam ellenszenvet táplált. Gyötört, fenyített; nem kétszer-háromszor hetente, nem is egyszer-kétszer napjában, hanem szakadatlanul; minden idegszálammal rettegtem tőle, minden ízem riadt a közeledtén. Előfordult, hogy megzavarodtam az iszonytól; sem fenyegetése, sem bántalmazása ellen nem volt ugyanis kihez folyamodnom: a cselédek restellték az ifiurat megsérteni azzal, hogy vele szemben pártomat fogják, Mrs. Reed pedig vak és süket volt e tárgyban: ő sosem látta, ha a fia vert, sosem hallotta, ha a fia becsmérelt, pedig az néhanapján anyja jelenlétében sem tartózkodott effélétől: a háta mögött aztán mégúgy sem.

Véremmé vált, hogy engedelmeskedem Johnnak, odamentem a székéhez; vagy három percet arra szánt, hogy tövig öltse rám a nyelvét: tudtam, mindjárt megüt, előre borzadtam a csapástól, de addig is felmértem undorító rútságát annak, akitől majd elszenvedem. Nem zárhatom ki, hogy olvasott az arcomban; egészen hirtelen, szó nélkül, nagy erővel sújtott rám. Megtántorodtam, és egyensúlyomat visszanyervén egy-két lépésnyire elhúzódtam a székétől.

– Nesze, amiért pimasz voltál mamával az imént – olvasta rám –, meg amiért a függöny mögött sunyítasz, meg amiért úgy mertél nézni két perce, patkány!

John Reed gyalázkodására, lévén mindennapos, dehogy is szóltam volna bármit; azon főtt a fejem, hogyan álljam a sértést bizonyosan követő ütést.

– Mit műveltél a függöny mögött? – kérdezte.

– Olvastam.

– Mutasd a könyvet.

Odavittem az ablakból.

– Merd még egyszer a könyveinket bolygatni: mi tartunk, mama mondja, árva garasod sincs, apád nem hagyott rád semmit, koldulnod kellene, nem magunkfajta úri gyerekekkel egy fedél alatt élni, ugyanazt az ételt enni, ugyanazt a ruhát viselni, mint mi, mama költségén. Majd megtanítlak én a könyvespolcaimon matatni, mert az enyém mind, enyém az egész ház, pár éven belül az enyém. Eredj az ajtóhoz, el a tükör elől meg az ablaktól!

Szót fogadtam, bár szándéka nem világosodott meg előttem azonnal; ám látva, hogy fogja a könyvet, felemeli és elhajítani készül, ösztönösen félreugrottam, rémült sikollyal; sajnos későn; a kötet röpült, talált, én meg elvágódtam, fejem az ajtóélbe vertem, fel is repedt. Vérzett a seb, nyilallt a fájdalom: rettenetem átbillent tetőfokán, más érzelmeknek nyitva utat.

– Gonosz, kegyetlen fiú! – törtem ki. – Kész gyilkos – kész rabszolgahajcsár – kész római császár vagy!

Már olvastam Goldsmith-től a Róma történetét, kiismertem Nérót, Caligulát és a többit. Magamban megvontam némely párhuzamot is, de nem azért, hogy valaha fennen hirdessem.

– Mi? Mi? – kiáltotta John. – Mi ütött ebbe…!? Hallottátok, Eliza, Georgiana? És mama ne tudjon róla? De előbb még…

Nekem esett, elkapta a hajam, vállam; elkeseredettebb lényre nem ronthatott volna. Zsarnoknak, gyilkosnak tudtam valóban. Pár csepp vér a fejemről végigcsurgott a nyakamon, s a fájdalmam igen éles volt: ezek az érzetek az adott pillanatban a félelem fölébe kerekedtek, így a támadóval eszeveszetten szálltam szembe. Meg nem mondanám, mit tettem vele, de tény, azt kiabálta rám, „Patkány! Patkány!”, ordított, ahogyan a torkán kifért. A segítség nem váratott magára; Eliza és Georgiana felrohantak már Mrs. Reedért az emeletre; legott a tetthelyre ért, sarkában Bessie-vel és a komornával, Abbottal. Szétválasztottak bennünket; s máris megkaptam:

– Nahát, nahát, micsoda fúria, így nekimenni John úrfinak…

– Ki látott még ilyen tombolást!

Mrs. Reed is hozzáfűzte a magáét:

– El vele a vörös szobába, zárják be! – Négy kéz ragadott meg nyomban és vonszolt fel a lépcsőn.

Második fejezet

Mindvégig ellenszegültem: részemről újdonság volt ez, Bessie és Abbot kisasszony rólam formált eredendően rossz véleményét hathatósan igazoló körülmény. Tény, nem voltam egészen önmagam; pontosabban magamon kívül voltam, a franciák szavajárásával: felmértem, hogy a lázadás egyetlen pillanatáért rettentő megtorlás elé nézek, s végső kétségbeesésemben, mint más felkelt rabszolgák, eltökéltem, nem riadok vissza semmitől.

– Fogja erősen a karját, Abbot kisasszony, olyan, mint a veszett macska.

– Szégyen, gyalázat – förmedt rám a komorna. – Micsoda botrányos viselkedés, Eyre kisasszony, megütni egy fiatalurat, akinek az anyja a maga jótevője! Az ifjú gazdáját!

– Gazda? Hogyhogy gazdám? Tán a cselédje vagyok?

– Nem az; a cselédnél is alábbvaló, mert nem szolgálja meg a kenyerét. Leül ide, és magába száll.

Ekkorra már a Mrs. Reed által kijelölt szobába értek velem, egy székre nyomtak, ahonnét ösztönösen pattantam volna fel, mint a rugó, de ketten két kézzel gátoltak meg ebben.

– Ha nem nyughat, le kell kötözni – mondta Bessie. – Abbot kisasszony, adja már ide a harisnyakötőjét, az enyémet menten szétszaggatná.

Abbot kisasszony félrefordult, hogy egyik oszloplábáról leoldja a kért köteléket. A készülő gúzs és a vele járó csúfság lehűtötte kissé a hevem.

– Hagyja – kiáltottam –, veszteg maradok!

Szavatolásul a székbe kapaszkodtam.

– Ajánlom is – mondta Bessie, s meggyőződvén, hogy valóban csillapodom, elengedett; ezek után ő és Abbot kisasszony karba font kézzel megálltak előttem, és komoran, gyanakodva meredtek az arcomba, mintha kételkednének ép eszemben.

– Ilyet még nem csinált – mondta végre Bessie a komornának.

– Kibújt a szög a zsákból – hangzott a válasz. – Nemegyszer megmondtam a magamét a fruskáról asszonyomnak, és ő mindenben egyetértett. Alattomos vakarcs, életemben nem ismertem sunyibbat ilyen korúban.

Bessie nem felelt neki semmit, de kisvártatva hozzám kezdett beszélni:

– Sose felejtse el, kisasszony, mivel tartozik Mrs. Reednek: ő tartja el magát. Ha kiadja az útját, mehet a szegényházba.

Erre nem volt mit felelnem; nem először hallottam, eszmélésem hajnalától értésemre adták. Függő helyzetem kárhoztatása zsongás volt a fülemben, nagyon fájt, nagyon lesújtott, de nem értettem egészen. Abbot kisasszony is rákezdte:

– És nehogy azt képzelje ám, hogy egyenlő a Reed kisasszonyokkal meg Reed úrfival, csak mert asszonyom jóságosan velük nevelteti. Nekik tömérdek pénzük lesz, magának semmi; úgy helyes, ha alázatos, ha a kedvüket keresi.

– A maga érdekében mondjuk – tette hozzá Bessie, nem is zordan –, próbálja hasznossá tenni magát, legyen kedves, akkor nem kizárt, hogy otthont adnak itt magának akármeddig, de ha indulatos és modortalan, asszonyom elküldi a háztól, esküdni mernék.

– Nem beszélve Isten büntetéséről – vette át a szót Abbot kisasszony. – Halálra sújtja még egyszer, míg őrjöng: akkor hova kerül? Jöjjön, Bessie, kimegyünk: ilyen szív se kellene, mondhatom. Imádkozzék csak magában, Eyre kisasszony, mert ha nem töredelmes, még leszáll valami gonosz szerzet a kéményen és elragadja.

Kivonultak, behajtották az ajtót és rám zárták.

A vörös szoba vendégháló volt, nagy ritkán szállásoltak oda bárkit, úgyszólván soha; csak ha a véletlen egyszerre hozott annyi látogatót Gatesheadbe, hogy minden helyre szükség volt; holott tágasabbal, előkelőbbel aligha büszkélkedhetett az udvarház. Az ágy öles mahagónioszlopaival, sötétbíbor damasztfüggönyével sátortemplomként magasodott a közepén; a két hatalmas, mindenkor elsötétített ablakot ugyanilyen kárpit füzérei, zuhatagai takarták félig; a szőnyeg vörös volt, az ágy lábánál az asztalon a terítő karmazsin, a falak színe szelíd őzbarna volt, kissé rózsaszínes; a szekrény, az öltözőasztal, a székek mind-mind sötétfényű ódon mahagóni. Ebből a mély színvilágú környezetből emelkedett ki fehér káprázatként az ágybetétek, párnák habos pikéterítővel borított halma. Fenségben vetekedett vele az ágy fejénél az irdatlan, párnázott karosszék, szintén fehér, előtte lábzsámoly: sápatag trónusnak láttam akkor.

A szoba hideg volt, mert nemigen gyújtottak benne tüzet; néma, mert a gyermekszobától és a konyháktól távol esett; nyomasztó, mert köztudomásúlag csak kivételesen fordult meg benne ember. A szobalány szombatonként letörölte a tükörről meg a bútorról a hét folyamán nesztelenül felgyülemlő port; nagy ritkán nyitott be maga Mrs. Reed, hogy átvizsgálja a szekrény titkos fiókjának tartalmát, ahol mindenféle pergamen lapult, valamint az ékszeres ládikája és egy miniatűr arckép néhai férjéről; ez utóbbi két szó a vörös szoba titka, a pompájától elrettentő rontás.

Mr. Reed kilenc éve halt meg; ebben a szobában lélegzett utolsót, itt ravatalozták fel, innen vitték ki koporsóban, s attól a naptól komor áhítat szegte kedvét a betolakodóknak.

Bessie és a csípős Abbot kisasszony a márványkandallónál egy alacsony ottománra parancsoltak; előttem tornyosult az ágy, jobb kezem felől a magas, sötét szekrény, felületein más-más tompa, szűrt visszfénnyel; tőlem balra voltak az elfedezett ablakok, közükben hatalmas tükör szajkózta az ágy, a helyiség kongó magasztosságát. Nem hittem egészen, hogy rám zárták az ajtót; mikor merszem lett mozdulni, odamentem egy próbára. Jaj nekem! Zárva volt valóban: ebből a börtönből nem szökhetett meg senki. Visszafelé menet el kellett haladnom a tükör előtt; mélységét önkéntelen igézetben búvároltam. A látomás öblében a valóságosnál hidegebbnek, sötétebbnek tetszett minden, a furcsa kis alak, aki rám meredt onnan, a homályból világító fehér arca-keze, az általános mozdulatlanság közepette riadtan cikázó szembogara igazán kísérteties volt; olyasféle kis fantom ez, véltem, félig tündér, félig manó, mint akikről Bessie meséli estelente, hogy a láp eldugott páfrányosaiból toppannak a kései utas szeme elé. Visszatértem a zsámolyomra.

Környékezett akkor a babona, de teljes diadalt még nem aratott rajtam: forrt a vérem, a lázadó rabszolga elkeseredése feszített. Le kellett bírnom emlékeim szökőárját, mielőtt a kietlen jelennel számot vetnék.

John Reed cudar önkényének, nővérei gőgös egykedvűségének, anyjuk ellenszenvének, a személyzet elfogultságának minden megnyilatkozása ott kavargott zaklatott agyamban, mint zavaros kútban a sötét üledék. Miért szenvedek mindig én, miért félemlítenek meg, vádolnak, marasztalnak el örökké? Miért hiábavaló minden igyekezetem? Miért nem nyerhetem el senki rokonszenvét? Eliza önzése és konoksága tiszteletet kelt. Georgianának, noha nyafka, csípősen utálatos, kötekedő és pimasz, mindenkitől elnézés jár. Aki csak látja, odavan a szépségétől, rózsás arcától, szőke bodraitól, így váltja meg a vétkeit. Johnra ráhagynak mindent, nemhogy büntetnék, pedig kitekeri a galambok nyakát, vérengzést visz végbe a pávacsirkék között, ráuszítja a kutyákat a juhnyájra, megdézsmálja a melegházi szőlőt, a legkülönlegesebb növények bimbainak sem kegyelmez a télikertben; az anyját nem átallja „öregasszony”-nak hívni, ócsárolni a kreol bőrét, noha a magáé épp olyan; kívánságait nyíltan semmibe venni, selyemtoalettjeit sorozatban eltépni, tönkretenni, attól ő még „édes drágám” marad. Én nem merek hibázni, azon vagyok, hogy a feladataimat hiánytalanul elvégezzem, mégis haszontalan, idegesítő, morcos, sunyi a nevem reggeltől estig, estétől reggelig.

A fejem még sajgott, vérzett az ütéstől meg az eséstől: senki nem rótta meg Johnt, amiért jobb dolga nem lévén, bántalmazott, de engem, mert ellene szegültem, elébe vágva a további esztelen kínzásnak, bőszen ostoroz, aki csak ér.

„Nem igazság! Nem igazság!” – mondta ki értelmem, a gyötrő késztetéstől koravén, habár múló tisztánlátásra sarkallva; s az elszánás csakoly lázasan mérlegelt valamiféle nem mindennapi módot, amely megszabadít a tűrhetetlen elnyomástól – a szökést például, vagy ha ez lehetetlen, a lemondást ételről-italról, hogy elemésszem magam.

Micsoda iszonyatot éltem át lélekben azon a vigasztalan délutánon! Hogy háborgott az elmém, hogy lázongott a szívem! Ugyanakkor micsoda vaksötétben, milyen sűrű tudatlanságban vívódtam! Nem leltem a választ a kérdésre, amely szakadatlanul ágált bensőmben; ma már – nem mondom meg, hány év után – napnál világosabb számomra.

Nem illettem Gateshead Hallba, elütöttem ott mindenkitől, semmiben nem értettem egyet Mrs. Reeddel, a gyermekeivel vagy az udvartartásával. Tény és való, nem szenvedhettem őket jobban, mint ők engem. Hogyan is közeledtek volna szeretettel olyasvalakihez, aki egyikőjük iránt sem táplál rokonszenvet, aki másféle szerzet, kedélye, adottságai, hajlamai ellentétesek az övékkel; aki nem hajt hasznot nekik, érdekeik előmozdítására, jólétük fokozására alkalmatlan, aki árthat is, mert csírázik benne a felháborodás bánásmódjuk miatt, a megvetés nézeteik iránt. Merem állítani, ha derűs, ragyogó, gondtalan, követelőző, szép, rakoncátlan gyermek lettem volna, hiába nincs senkim-semmim, Mrs. Reed jobban elvisel, gyermekei szívesebben pajtásságukba fogadnak, a cselédek hajlandósága kisebb arra, hogy megtegyenek a gyermekszoba bűnbakjának.

A napvilág elszivárgott a vörös szobából, elmúlt négy óra, a borús délután komor estébe fordult. Hallottam, az eső szüntelenül dobol a lépcsőház ablakán, üvölt a szél a ligetben a ház mögött; fokról fokra kővé dermedtem, lelohadt a bátorságom. Enyésző dühöm parazsára nyirkosan telepedett szokott hangulatom: megalázottság, meghasonlás, reménytelen levertség. Mindenki kikiált rossznak, hátha az is vagyok, tán nem fontolgattam imént, hogy éhhalálra ítélem magam? Bűn a javából, s vajon nem érne készületlenül a halál? Olyan hívogató rév a sírbolt a gatesheadi szentély alatt? Úgy mondták nekem, hogy Mr. Reed is ilyen sírboltban nyugszik. Személyére terelődtek a gondolataim, s rémületem nőttön-nőtt. Nem emlékeztem rá, de tudtam róla, vér szerinti nagybátyám volt – anyám fivére –, mint elárvult csecsemőt fogadott a házába, s utolsó perceiben szavát vette Mrs. Reednek, hogy gondoskodik rólam, felnevel, mintha tulajdon gyermeke volnék én is. Mrs. Reed alighanem teljesíteni vélte ígéretét, megengedem, teljesítette is, amennyire természetétől telt; de kedvelhetett-e egy kakukkfiókát, akihez férje halálát követően semmi nem fűzte? Bizonyára módfelett bosszantotta a nehezen kicsikart eskü, hogy szülőjeként ragaszkodjék egy számára szerethetetlen furcsa gyermekhez, és ellenszenves idegen alkalmatlankodjon állandóan a családi együttesben.

Különös ötlet fogant meg bennem. Nem volt kétségem afelől – korábban sem –, hogy Mr. Reed, ha élne, jól bánna velem; míg ott ültem, az ágy fehérségét, a sötétlő falat bámulva – időnként megigézett pillantással adózva a sejtelmesen csillogó tükörnek is –, emlékezetem felidézte, mit rebesgettek nekem a halottakról, akik nem nyughatnak a sírban, mert utolsó kívánságukat semmibe vették, és visszajárnak megbüntetni az esküszegőket, bosszút állni a sanyargatottakért; megszállt a gondolat, hogy Mr. Reed szelleme nővére árvájának méltatlan sorsától ösztökélve kiszállhat hajlékából – legyen az a templomi kripta vagy a néhaiak nem ismert birodalma –, megjelenhet nekem ott és akkor a szobában. Letöröltem a könnyeimet, visszafojtottam zokogásomat; féltem, szívszaggató bánatom legcsekélyebb jelére valami természetfölötti hang szólít meg vigasztalóan, vagy a homály fátyla mögül borzongató szánalmat sugárzó arc hajlik fölém. Rettegtem attól, hogy az elvben csillapító jótéteményt a valóságban tapasztalnom kelljen: gátat akartam vetni neki – eltökéltem, hogy tartom magam. Hátravetettem szemembe lógó hajamat, felszegtem a fejem, hogy merészen körbehordjam tekintetem a sötét szobában: ekkor fény villant a falon. Tanakodtam, vajon a zsalu résén szökött be a hold sugara? Ugyan a hold mozdulatlan, de ez nem marad egy helyben, a szemem láttára siklik a mennyezetig, reszket a fejem fölött. Ma már adja magát a feltételezés, hogy a fénycsík lámpástól eredt, mert valaki keresztülment a ház előtti pázsiton; de akkor elmém előtt rémlátomás lebegett, idegeim pattanásig feszültek, és a nyilalló nyalábot túlvilági látomás hírnökének tudtam. Szaporán vert a szívem, fejem tüzelt; fülemet nesz töltötte be, melyet szárnycsapásnak tulajdonítottam; mintha közelített volna hozzám valami; súly nyűgözött, fuldokoltam; nem bírtam tovább – önkéntelen, vad sikolyt hallattam –, az ajtóhoz rontottam, és kétségbeesetten feszegettem a zárat. Futó lépteket hallottam a kinti folyosóról; megfordult a kulcs, belépett Bessie és Abbot.

– Rosszul van, Eyre kisasszony? – kérdezte Bessie.

– Mi ez a szörnyű lárma?! A csontomig hatol! – így Abbot.

– Vigyenek ki innen! Engedjenek vissza a gyerekszobába!

– Miért? Megütötte magát? Látott valamit? – faggatott Bessie.

– Jaj, fényt láttam, és azt hittem, szellem! – Megragadtam Bessie kezét, s ő nem húzta el.

– Előre megfontoltan visított – jelentette ki Abbot utálkozva. – És micsoda hangon! Ha nagy fájdalmában művel ilyet, még elnézné neki az ember, de csak azért csinálta, hogy idecsődítsen minket. Tudom én, mi komiszságra képes.

– Mi történik itt? – csattant az ellentmondást nem tűrő kérdés; Mrs. Reed viharzott felénk a folyosón, főkötője röpködött, köntöse suhogott. – Abbot és Bessie, tudtommal megparancsoltam, hogy Jane Eyre-nek a vörös szobában a helye, míg én magam érte nem megyek.

– Jane kisasszony hangosan sikoltozott, asszonyom – mentegetőzött Bessie.

– Eressze el! – Ennyire méltatták. – Kár szorongatnod Bessie kezét, gyermek, nem jutsz ki innen semmiképp, biztosíthatlak. Viszolyogtat az álság, különösen gyermek részéről; kötelességem megmutatni neked, hogy a csel nem megoldás; itt maradsz még egy óra hosszat, csak akkor eresztelek ki, ha mindenért bocsánatot kérsz és nyugton maradsz.

– Jaj, néném, irgalom! Bocsásson meg! Nem bírom ki; szabjon rám más büntetést! Belepusztulok…

– Csönd! Undorító ez az erősködés. – Mrs. Reed minden bizonnyal így is gondolta. A szemében koraérett színésznő voltam, igaz hite szerint merő féktelenség, galádság, vészes kétszínűség.

Bessie és Abbot visszavonultak, Mrs. Reed pedig, megelégelve, hogy tombolok kínomban és vadul zokogok, hirtelen meglökött, és ripsz-ropsz rám zárta az ajtót. Hallottam elsuhogni; távozása után nem sokkal valami roham jöhetett rám: elvesztettem az eszméletemet.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet