Daniel F. Dalynek

és Roger O. Millsnek

Nincs rémisztőbb ügyfél az ártatlan ügyfélnél.

J. Michael Haller, bűnügyi védőügyvéd

Los Angeles, 1962

Első rész

Tárgyalás előtti intervenció

Egy

Március 7., hétfő

A télvégi reggeli levegő a Mojave-on a létező legtisztább és legropogósabb, amit Los Angeles megyében be lehet lélegezni. Az ígéret ízét hordozza magában. Amikor elkezd fújni, szeretem kinyitni irodám ablakait. Van néhány ember, aki ismeri ezt a szokásomat, olyan emberek, mint például Fernando Valenzuela. Nem a dobójátékosról van szó, hanem arról, aki óvadékügyekkel foglalkozik. Felhívott, amikor befelé tartottam Lancasterbe a kilenc órás előtárgyalásra. Bizonyára meghallotta a mobiltelefonomban fütyülő szelet.

– Mick – mondta. – Odafent északon vagy ma reggel?

– Pillanatnyilag igen – válaszoltam, s közben feltekertem az ablakot, hogy jobban halljam. – Van valami?

– Igen, talán van. Azt hiszem, kifogtam egy franchise játékost. Az első jelenése tizenegykor van. Vissza tudsz érni addigra?

Valenzuela kirakatirodát tart fenn a Van Nuys sugárúton, egyblokknyira a közigazgatási negyedtől, melyben többek között két bíróság is van, meg a Van Nuys-i börtön. Vállalkozását Szabadság-Kezesség Bónuszüzletnek nevezi. Telefonszáma neonvörössel virít irodája tetején, s tökéletes kilátás nyílik rá a börtön harmadik emeleti, befolyásos raboknak fenntartott szárnyából. A száma ezenfelül a börtön minden második osztályán bele van vésve a fizetős telefonok mellé a falba.

Azt is mondhatnánk, hogy a karácsonyi listámba is állandó érvénnyel van belevésve a neve. Minden év végén egy doboz sós mogyorót ajándékozok a listán lévő embereknek. A gyarmatosítók ünnepi válogatáscsomagját. Mindegyiken van szalag és masni is. De egyikben sincs mogyoró. Csak készpénz. Sok óvadékos szerepel a karácsonyi listámon. Én pedig még a tavasz közepén is magvakat eszem műanyag edényekből. A legutolsó válásom óta néha ez minden, amit vacsorázom.

Mielőtt válaszoltam volna Valenzuela kérdésére, végiggondoltam az előttem álló előtárgyalást. Az ügyfelemet Harold Casey-nek hívták. Ha a bírósági naplót ábécésorrendben forgatják, akár vissza is érhetek a tizenegy órás meghallgatásra Van Nuysba, nem probléma. Ám Orton Powell bíró utolsó ciklusát töltötte a testületben. Nyugdíjba készült. Mindez azt jelentette, hogy többé már nem kellett ringbe szállnia az újraválasztásért folytatott harcban, nem úgy, mint a privát karzaton ülő kollégáinak. Szabadságát demonstrálandó – és az sem kizárt, hogy így akart törleszteni azoknak, akiknek az elmúlt tizenkét évben politikailag le volt kötelezve – szerette összekavarni a dolgokat a tárgyalótermében. Néha a lajstromot ábécésorrendben kezelte, néha fordított ábécésorrendben, néha pedig iktatási dátum szerint. Soha nem lehetett tudni, milyen szisztéma szerint megy a tárgyalás, amíg oda nem került az ember. Néha az ügyvédek egy óránál is tovább lógatták feleslegesen a lábukat Powell tárgyalótermében. A bírónak pedig ez nagyon is tetszett.

– Azt hiszem, visszaérek tizenegyre – mondtam, jóllehet nem tudhattam biztosan. – Miről van szó?

– A fickónak rengeteg pénze van. Beverly Hills-i a cím, a család ügyvédjének pedig reggel az az első dolga, hogy idekorzózzon. Ez az, amire szükségünk van, Mick! Fél millát nyomtak ki rá, az anyja ügyvédje meg ma reggel iderohant, hogy aláírja egy malibui házra a jelzálogot, hogy mindent bebiztosítson. Még csak fel sem vetette, hogy csökkentsük az árakat! Gondolom, nem aggódnak túlságosan amiatt, hogy elrepül a madárka.

– Mivel vádolják? – kérdeztem.

Vigyáztam, hogy hangom nyugodt maradjon. A pénz szaga gyakran reszkető izgalmat vált ki, de épp elégszer szerepelt már Valenzuela a karácsonyi listáimon ahhoz, hogy tudjam, kizárólagosan én kaptam az ajánlatot. Lazára vehettem a figurát.

A rendőrségnek rendszerint vastagon fog a ceruzája, ha a vétségek felsorolására kerül sor. Igazából azonban az számított csupán, amit az ügyészek végső soron iktattak és bíróságra vittek. Mindig is azt mondtam, hogy az ügyek kezdetben elefánt nagyságúak, de a végére egérré zsugorodnak. Egy nemi erőszak kísérleteként és minősített súlyos testi sértésként induló ügy gyakran zárulhatott egyszerű tettlegességként. Egyáltalán nem lepne meg, és ettől nem is lenne az ügyfél franchise játékos. Mégis, ha a kliens közelébe férkőzhetnék, s a vádpontok alapján előre kialkudhatnék nála egy tisztes ügyvédi honoráriumot, akkor semmi okom nem lenne panaszra, amikor később a bíró lecsap a kalapácsával.

– Tudsz valamit a részletekről? – kérdeztem.

– Tegnap akadt horogra. Úgy tűnik, rosszul sült el egy báros-csajozós akció. A család ügyvédje azt mondta, a nő a fickó pénzére hajt. Tudod, arra számít, hogy polgári per követi a bűnügyi eljárást. De nem vagyok ebben olyan biztos. Azt hallottam, elég csúnyán elbántak vele.

– Hogy hívják a család ügyvédjét?

– Várj egy percig! Itt van nálam valahol a névjegykártyája.

Miközben arra vártam, hogy Valenzuela megtalálja a kártyát, kibámultam az ablakon. Két percre voltam a lancasteri bíróságtól, és tizenkét percnyire az előtárgyalástól. Ezekből a percekből legalább háromra volt szükségem ahhoz, hogy beszéljek az ügyfelemmel, és közöljem vele a rossz hírt.

– Rendben, meg is van! – szólt a készülékbe Valenzuela. – A fickó neve Cecil C. Dobbs, Esquire. Az óvárosból. Látod, megmondtam, hogy befutott a nagy pénz.

Valenzuelának igaza volt. De nem csupán az ügyvéd óvárosi címe árulkodott a pénzről, hanem a neve is. Hallomásból már ismertem C. C. Dobbst, és úgy véltem, egész ügyféllistáján nem lehet több egy vagy két olyan névnél, akihez nem bel-airi vagy Holmby Hills-i cím tartozik. Az ő ügyfelei olyan helyekre mentek haza, ahol még a csillagok is úgy hunyorognak az égen, mintha csak a kiválasztottaknak világítanának.

– Mi a neve az ügyfélnek? – kérdeztem.

– Louis Ross Roulet – betűzte, én meg beírtam a jegyzetfüzetembe.

– Úgy tűnik, gyorsan kéne reagálni – folytatta. – Ide tudsz jönni, Mick?

Mielőtt bármit is reagáltam volna, C. C. Dobbs nevét is beírtam a jegyzetfüzetembe, aztán egy kérdéssel válaszoltam Valenzuelának.

– Miért én? – kérdeztem. – Miért engem kért fel? Vagy te javasoltál?

Óvatosnak kellett lennem. Azt kellett feltételeznem, hogy Dobbs az a fajta ügyvéd, aki habozás nélkül a kaliforniai ügyvédi kamarához fordulna, ha olyan védőügyvéddel futna össze, akiről kiderül, hogy ajánlásokért lefizeti az óvadékosát. Tulajdonképpen az volt a helyzet, hogy elkezdtem azon tűnődni, talán az egész az ügyvédi kamara trükkje, amit Valenzuela nem szimatolt ki. Nem tartoztam a kamara kedvencei közé. Már korábban is előfordult, hogy rám szálltak. Nem is egyszer.

– Megkérdeztem Roulet-t, hogy van-e ügyvédje. Bűnügyi védőügyvédre gondolok, és ő azt mondta, nincs. Megemlítettelek neki téged. Nem erőltettem. Csak annyit mondtam, hogy jó vagy. Finom marketing, tudod.

– Ez az előtt vagy az után történt, hogy Dobbs bement hozzád?

– Előtte. Roulet ma reggel hívott fel a börtönből. A kiváltságosok szárnyába zárták el, és gondolom, meglátta a hirdetésemet. Dobbs azután bukkant fel, hogy közöltem vele, te benne lennél a dologban. Meséltem neki a szakmai hátteredről, és szemmel láthatóan jól fogadta. Tizenegyre itt lesz. Akkor majd szemügyre veheted.

Egy hosszú pillanatig hallgattam. Azon tűnődtem, mennyire őszinte hozzám Valenzuela. Egy Dobbshoz hasonló fickónak általában van saját embere. Ha nem is a saját csapatából való, akkor legalább egy bűnügyi specialista a cégnél, vagy ha minden kötél szakad, akkor valami külsős. Ám Valenzuela története szemmel láthatóan ellentmondott ennek a feltételezésnek. Roulet üres kézzel kopogtatott be hozzá. Mindez azt sugallta számomra, hogy több olyan tényező van ebben az ügyben, amiről nem tudok, mint amiről tudok.

– Hé, Mick ott vagy? – szólalt meg Valenzuela.

Döntöttem. Olyan döntést hoztam, ami végső soron visszavezetett Jesus Menendezhez, és amit később több szempontból is megbántam. Ám abban a pillanatban mégis ezt a döntést hoztam, egyszerűen a szükség és a rutin gerjesztette újabb választási kényszer következtében.

– Ott leszek – szóltam a telefonba. – Tizenegykor találkozunk.

Már épp meg akartam szakítani a hívást, amikor Valenzuela hangja ismét felcsendült.

– És most az egyszer a kedvemért, ugye gondod lesz erre, Mick? Úgy értem, tudod, ha kiderül, hogy mégis franchise.

Ez volt a legelső alkalom, hogy üzleti kapcsolatunkban Valenzuela biztosítékot kért tőlem a fizetségről. A gesztus tovább fokozta paranoiámat, s óvatosan fogalmaztam meg a választ, ami megfelelhetett neki is és a kamarának is – ha netalán lehallgatnának bennünket.

– Ne aggódj, Val! Rajta vagy a karácsonyi listámon.

Lehajtottam a telefonom fedőlapját, még mielőtt bármit is válaszolhatott volna, s közöltem a sofőrömmel, hogy a bíróság dolgozóknak fenntartott bejárata előtt tegyen ki. A fémdetektor előtt várakozó sor itt rövidebb és gyorsabban haladt, s a biztonsági őrök rendszerint nem bánták, ha az ügyvédek – a hivatalból érkező ügyvédek – átsurrannak az ajtón, hogy időben beérjenek a tárgyalóterembe.

Miközben Louis Ross Roulet-n, az ügyén és a rám várakozó esetleges gazdagságon, no meg a vele együtt járó veszélyeken morfondíroztam, ismét letekertem az ablakot, hogy élvezhessem a reggel utolsó szabad percében a tiszta, friss levegőt. Még mindig az ígéret ízét hordozta magában.

Kettő

Amikor a 2/A részleg tárgyalótermébe értem, már zsúfolásig tele volt alkudozó és társasági kapcsolatokat építgető ügyvédekkel és ügyészekkel. Tudtam, hogy pontosan kezdődik az ülés, mert a törvényszolga már elfoglalta a helyét. Ez azt jelentette, hogy a bíró is hamarosan belép a terembe.

Los Angeles megyében a törvényszolgák tulajdonképpen felesküdött seriffhelyettesek, akiket a börtönrészleghez rendelnek ki. Odaballagtam a törvényszolgához, akinek az asztala közvetlenül a vádlottak padjának korlátjától jobbra helyezkedett el, így a civilek anélkül tudtak odamenni hozzá és feltenni neki a kérdéseiket, hogy megzavarták volna az ügyvédeket, vádlottakat és a tárgyalóterem dolgozóit. Megpillantottam a napirendi listát az előtte lévő csíptetős táblán. Ellenőriztem az egyenruháján lévő névkártyát – R. Rodriguez –, s csak azután szólítottam meg.

– Roberto, rajta van a listán az emberem? Harold Casey.

A törvényszolga az ujjával vezetve a sort kezdte el végigböngészni a hívólap listáját, de hamar megállt. Ez azt jelentette, hogy szerencsém van.

– Igen, Casey. Ő a második.

– Ábécésorrendben haladunk ma, nagyon jó! Van még időm, hogy visszamenjek és beszéljek vele?

– Nincs, épp most hozzák fel az első csoportot, az előbb hívtam be őket. A bíró is bármelyik pillanatban itt lehet. Néhány perce talán lesz, hogy benézzen hozzá az őrzőbe.

– Köszönöm.

Már elindultam az ajtó felé, amikor utánam szólt.

– Amúgy meg Reynaldo, nem Roberto.

– Igen, igen. Nagyon sajnálom, Reynaldo.

– Mi, törvényszolgák már csak egyformák vagyunk, nem igaz?

Nem tudtam eldönteni, hogy humoros megjegyzésnek vagy epésnek szánta-e. Nem válaszoltam. Csupán visszamosolyogtam rá, és átmentem az ajtón. Odabiccentettem néhány ügyvédnek, akit nem ismertem, s néhánynak, akit igen. Az egyikük megállított, hogy megkérdezze, milyen sokáig leszek a bíró előtt, mert fel akarta mérni magának, mikorra jöjjön vissza a saját ügyfele meghallgatására. Megnyugtattam, hogy gyors leszek.

Az előtárgyalás során a bebörtönzött vádlottakat négyes csoportokban hozzák be a tárgyalóterembe, és egy őrzőként elhíresült fából és üvegből készült zárt cellában várakoztatják őket. Ez lehetővé teszi a vádlottaknak, hogy még egyszer utoljára tanácskozzanak az ügyvédeikkel, mielőtt ügyüket – bármi legyen is az – a bíróság elé szólítják.

Épp akkor értem az őrzőhöz, amikor az egyik őr kinyitotta a belső zárka ajtaját, melyen át kimasírozott a lajstrom első négy vádlottja. Az őrzőbe belépő négyes csoport utolsó tagja Harold Casey volt, az ügyfelem. A fal mellett helyezkedtem el, hogy legalább egy oldalról védve legyünk, s odaintettem magamhoz.

Casey nagydarab volt és magas, pont az a típus, amit az Országúti Angyalok motoros banda – vagy klub, ahogy a tagok szeretik magukat nevezni – emberei maguk közé szoktak toborozni. A lancasteri börtönben töltött idő alatt levágta a haját, és megborotválkozott, pont úgy, ahogy kértem, s most viszonylag szalonképesnek hatott, leszámítva a mindkét karját elborító meg a gallérja felett kikandikáló tetoválásokat. Ám ennél többet nem tudtunk tenni az ügye érdekében. Nem sokat tudok a tetoválások esküdtszékre gyakorolt hatásáról, de azt gyanítom, hogy nem túl pozitív, különösen abban az esetben, ha vigyorgó halálfejekről van szó. Azt azonban tudom, hogy az esküdtek úgy általában nincsenek túlságosan oda a lófarokért – sem a vádlottak, sem az őket képviselő ügyvédek fején lévőkért.

Casey-t vagy másképp Nehéz Esetet, ahogy a klubban ismerték, marihuána termesztésével, birtoklásával és árusításával, valamint illegális fegyverbirtoklással vádolták. A seriff emberei egy kora hajnalon rajtaütésszerű támadást indítottak a ranch ellen, ahol élt és dolgozott: egy karámot és egy kunyhókomplexumot találtak, amit beltéri termelőüzemmé alakítottak át. Több mint kétezer kifejlett növényt foglaltak le huszonkét kilogramm learatott marihuánával együtt, mely utóbbit már be is csomagolták különböző súlyú és méretű műanyag tasakokba. Ezenfelül háromszázhatvan grammnyi metanfetaminkristályt is találtak, amit a csomagolók a learatott növényekre szórtak, hogy extra löketet biztosítsanak az anyagnak, majd egy kisebb fegyverarzenálba botlottak, melyről később kiderült, hogy többségük lopott holmi.

Úgy tűnt, Nehéz Esetet semmi sem mentheti meg. Az állam in flagranti érte. Gyakorlatilag álmában lepték meg a karámban lévő kanapén, mindössze másfél méternyire a csomagolóasztaltól. Mindennek tetejébe korábban már kétszer is elítélték kábítószerrel való visszaélés miatt, s jelenleg is feltételesen volt szabadlábon. Kalifornia államban a három a bűvös szám. Reálisan nézve, Casey-re még jó esetben is legalább tízévnyi börtönbüntetés várt.

Ami azonban szokatlan volt Casey esetében, hogy azon vádlottak közé tartozott, akik várták a tárgyalást, sőt még az elítélés eshetőségét is. Nem volt hajlandó lemondani a gyorsított eljárásra vonatkozó jogáról, és most, kevesebb mint három hónappal a letartóztatása után alig várta, hogy felkerüljön az i-re a pont. Azért volt ennyire türelmetlen, mert nagyon úgy tűnt, hogy az egyetlen reménye az lehet, ha megfellebbezi azt a nagyon valószínű ítéletet. Hála az ügyvédjének, Casey megpillantotta a remény szikráját – azt az apró, pislákoló fényt, amit csak egy jó ügyvéd képes belecsempészni az ehhez hasonló ügyek sötétjébe. Ebből a pislákoló fényből egy olyan stratégia született, ami talán kiszabadíthatta Casey-t. Merész volt, és a fellebbezésig tartó időszakot Casey mindenképpen börtönben töltené, de pontosan tisztában volt vele, mint ahogy én is, hogy ez az egyetlen reális esélye.

Az állami vádemelésben a törés nem az a feltételezés volt, hogy Casey marihuánatermesztő, -csomagoló és -árusító. Az államnak abszolút igaza volt ezekben a feltételezésekben, és a bizonyítékok több mint elégségesen alá is támasztották mindezt. A gyenge láncszem az volt, ahogy az állam hozzájutott ezekhez a bizonyítékokhoz. Az én feladatom volt bemutatni ezt a szabálytalanságot a bíróságon, és kiaknázni a benne rejlő lehetőségeket, regisztráltatni, majd meggyőzni a fellebbviteli bíróságot arról, amiről képtelen voltam meggyőzni Orton Powell bírót az előtárgyalási folyamatok során: nevezetesen pedig arról, hogy ez a tény megszünteti az ügyben talált bizonyítékok bizonyítóerejét.

A Harold Casey elleni vádemelés magvát egy december közepi keddi napon vetette el a sors, amikor Casey besétált Lancasterben egy Home Depotba, s egy sor hétköznapi holmit vásárolt, melyek között történetesen három darab hidroponikus növénytermesztéshez használt villanykörte is volt. A kasszánál lévő sorban a sors fintorának köszönhetően pont egy rendőr állt mögötte, aki kültéri karácsonyi égőket készült vásárolni. A rend nemes őre felismerte a Casey karján lévő mestertetoválásokat – pontosan fogalmazva a fényudvaros koponyát, ami az Országúti Angyalok védjegye –, s összeadta a kettőt meg a kettőt. A szolgálaton kívüli zsaru aztán kötelességtudóan követte Casey Harley-jét, aki mit sem sejtve furikázott vissza a közeli Pearblossomban lévő ranchra. Az információt továbbpasszolta a seriff kábítószeres egységének, ahol kiagyalták, hogy egy hőkamerával felszerelt jelöletlen helikopter repüljön át a birtok felett. Az eljárás során készített fényképek gazdag, vörös hőképeket készítettek a karámról és a kunyhóról, s ez meg a rendőr vallomása arról, hogy Casey hidroponikus égőket vásárolt, elég volt ahhoz, hogy házkutatási parancsot kérjenek a bírótól. Másnap reggel aláírt paranccsal ébresztették a zsaruk Casey-t édes álmából.

Egy korábbi meghallgatáson azzal érveltem, hogy a Casey elleni összes bizonyítékot semmisnek kell tekinteni, mivel a házkutatási parancs kiadását indokolttá tévő alapos gyanút oly módon szerezték meg, amivel megsértették Casey magánélethez való jogát. Minden bizonnyal szélsőségesnek ítélték volna az alkotmány szerzői is azt, hogy egy személy mindennapos bevásárlását a vasáruboltban használják ugródeszkának ahhoz, hogy hőképek készítésével földön és a levegőben is megsértsék a magánélethez való jogát.

Powell bíró elutasította az érvelésemet, így az ügy tárgyalás vagy pedig egy esetleges beismerő vallomást követően peren kívüli megegyezés felé haladt. Mindeközben új információ került napvilágra, mely jelentősen megnövelte Casey fellebbezési esélyeit. A Casey háza feletti helikopterakció során készített fényképek és a rendőrök által használt hőkamera fokális beállításai azt mutatták, hogy a fényképezés idején a helikopter a talajszinttől nem repült hatvan méternél magasabban. Az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága leszögezi, hogy a törvényvégrehajtás során egy gyanúsított birtoka feletti megfigyelő repülés nem sértheti az egyén személyiségi jogát abban az esetben, ha a légi jármű magánlégtérben tartózkodik. Megkértem Raul Levint, a magánnyomozómat, hogy ellenőrizze a Szövetségi Légügyi Hivatalnál, hogy Casey farmja légifolyosó alatt helyezkedik-e el vagy sem. Kiderült, hogy a ranch feletti közlégtér szint háromszáz méternél kezdődik. A rendőrök nyilvánvalóan megsértették Casey személyiségjogait, mialatt a vádemeléshez szükséges alapos gyanú jogcím kinyilvánításához szükséges adatokat gyűjtötték be.

Az én dolgom most az volt, hogy tárgyalásra vigyem az ügyet, és vallomást csikarjak ki a rendőröktől meg a pilótától arra vonatkozóan, hogy milyen magasságban repültek át a ranch felett. Ha igazat mondanak, a markomban vannak. Ha hazudnak, akkor is. Nem nagyon fűlik a fogam ahhoz, hogy a törvényvégrehajtás embereit hozzam kínos helyzetbe nyilvános bírósági tárgyaláson, de abban reménykedtem, hogy hazudni fognak. Ha az esküdtszék azt látja, hogy egy zsarut csípnek fülön a tanúk padján, akkor az ügy jó esetben véget is ér. Nem kell fellebbezni egy felmentő ítélet ellen. Az állam számára pedig nincs visszaút a felmentő ítélet után.

Bármint legyen is, biztos voltam abban, hogy győzni fogok. Már csak a tárgyaláson kellett túlesnünk, ám egy dolog még visszatartott bennünket. És ez volt az, amiért beszélnem kellett Casey-vel még azelőtt, hogy a bíró elfoglalja a helyét és szólítja az ügy szereplőit.

Az ügyfelem odaőgyelgett a megőrző sarkába, de még egy hellót sem vetett oda nekem. Én sem neki. Tudta jól, hogy mit akarok. Korábban már túlestünk ezen a beszélgetésen.

– Harold, mindjárt következik az előtárgyalás – vágtam a közepébe. – Ez az az alkalom, amikor megmondom a bírónak, hogy készen állunk a tárgyalásra. Azt már kiderítettem, hogy az állam is készen áll. Tehát ez a mai nap rólunk szól.

– És akkor mi van?

– És akkor az a helyzet, hogy van egy kis problémánk. Utolsó alkalommal, amikor itt voltunk, azt mondtad nekem, hogy kapok egy kis pénzt. De itt vagyunk, Harold, és nincs pénz.

– Ne aggódjon! Nálam van a pénze.

– Pontosan emiatt aggódom. Nálad van a pénzem, nem pedig nálam.

– Már úton van. Tegnap beszéltem a fiúkkal. Már úton van.

– Legutóbb is ezt mondtad. Nem dolgozom ingyen, Harold. A szakértő sem, akivel meg kellett vizsgáltatnom a képeket. Az előleg, amit adtál, már rég elfogyott. Némi pénzt akarok, vagy pedig új ügyvédet kell keresned magadnak… kirendelt védőt.

– Nincs kirendelt védő, ember! Magát akarom.

– Nekem pedig kiadásaim vannak, és ennem kell. Tudod, mennyit kell legombolnom minden héten pusztán azért, hogy kifizessem a telefonkönyvben lévő hirdetést? Tippelj!

Casey nem válaszolt.

– Egy lepedőt. Hetente átlagosan egy lepedőt fizetek csak azért, hogy ott legyen a hirdetésem, és ekkor még nem ettem, nem fizettem ki a jelzálogot, sem a gyerektartást, és nem is tankoltam meg a Lincolnt. Nem a két szép szemedért dolgozom, Harold, hanem a zöldhasúért, érted?

Casey-re szemmel láthatóan nem tett túl nagy benyomást a litániám.

– Körbekérdeztem – mondta végül. – Nem hagyhat csak úgy itt! Most nem. A bíró nem fogja megengedni.

A tárgyalóteremben a halk morajlás azonnal elnémult, ahogy a bíró kilépett az ajtó mögül, és fellépett az asztalához vezető két lépcsőfokon. A törvényszolga csendre intette a tárgyalótermet. Elkezdődött a show. Mindössze egyetlen hosszú pillantást vetettem Casey-re, majd elléptem tőle. Amatőr, börtönbeli ismeretei voltak a jogról és annak működéséről. Többet tudott, mint a legtöbben. Ám még őt is meglepetés várta.

Közvetlenül a vádlott asztalát a terem többi részétől elválasztó rács mögött ültem le. Az első ügy egy szabadlábra helyezés vizsgálata volt óvadék ellenében, és a bíró gyorsan lezavarta. Aztán a törvényszolga szólította a Kalifornia kontra Casey ügyet, mire odaléptem a bíró asztalához.

– Michael Haller a védelem képviseletében – szólaltam meg.

Az ügyész is jelezte, hogy készen álll. Egy Victor DeVries nevezetű fiatal fickó volt. Fogalma sem volt arról, hogy mi vár rá, ha tárgyalásra kerül sor. Orton Powell bíró feltette az ilyenkor szokásos kérdéseket arról, hogy elképzelhető-e peren kívüli megegyezés a legutolsó pillanatban. Minden bírónak túlzsúfolt a naptára, s ezért mindent túlszárnyaló elszántsággal próbálják közös megegyezéssel rendezni az ügyeket. Az utolsó dolog, amit egy bíró hallani akar, az az, hogy nincs remény a megegyezésre, így aztán a tárgyalás elkerülhetetlen.

De Powell viszonylag könnyedén fogadta a rossz hírt DeVriestól és tőlem, s megkérdezte, megfelelő-e nekünk a hét második felében megtartott tárgyalás. DeVries igent mondott. Én nemet.

– Mi az oka a késedelmének, Mr. Haller? – kérdezte a bíró türelmetlenül. – Az ügyészség készen áll, és én is túl akarok lenni ezen az ügyön.

– Jómagam is minél előbb meg szeretnék tőle szabadulni, bíró úr! Ám a védelemnek problémája támadt egy tanú felkutatásával, akire feltétlenül szükségünk van. Nélkülözhetetlen tanúról van szó, bíró úr. Azt hiszem, egyhetes halasztás elegendő lesz. Jövő hétre készen állunk a következő lépésre.

Ahogy vártam, DeVries azonnal tiltakozni kezdett a halasztás ellen.

– Bíró úr, ez az első alkalom, hogy az állam hiányzó tanúról hall. Mr. Hallernek közel három hónapja volt arra, hogy megtalálja a tanúját. Ráadásul ő az, aki ragaszkodott a gyorsított eljáráshoz, most pedig ő akar halasztani. Azt hiszem, a várakozás csupán taktikai fogás, mert egy olyan esettel szembesült, ami…

– A többit rábízhatja a bíróságra, Mr. DeVries – szakította félbe a bíró. – Mr. Haller, megítélése szerint egy hét alatt megoldódik a problémája?

– Igen, bíró úr.

– Rendben, akkor jövő hétfőn találkozunk önnel és Mr. Casey-vel, de addigra készen kell állniuk a tárgyalásra. Megértette?

– Igen, bíró úr. Köszönöm.

A törvényszolga szólította a következő ügyet, én pedig elléptem a vádlott asztalától. Tekintetemmel végigkísértem, amíg az őr kivezeti az ügyfelemet az őrzőből. Casey visszapillantott rám, s arca egyaránt árulkodott haragról és zavarodottságról. Átballagtam Reynaldo Rodriguezhez, és megkérdeztem, van-e lehetőség arra, hogy visszamenjek a várórészlegbe, hogy további megbeszéléseket folytathassak az ügyfelemmel. Szakmai szívesség volt ez, amit a legtöbb hivatásosnak szó nélkül megadtak. Rodriguez felállt, kinyitotta az asztala mögötti ajtót, és áttessékelt rajta. Ügyeltem rá, hogy jó nevet mondjak, amikor megköszönöm a szívességet.

A zárkában Casey-n kívül csupán egyetlen vádlott volt, az az ember, akinek az ügyét az övé előtt szólították. A zárka tágas volt, és három oldalán padok húzódtak. Az egyetlen rossz dolog abban, ha valakinek az ügyét korán szólítják a tárgyalóteremben, az, hogy a meghallgatás után addig kell ücsörögni ebben a ketrecben, amíg eléggé fel nem töltődik vádlottakkal ahhoz, hogy egy busz megteljen velük, ami aztán visszafuvarozza őket a megyei börtönbe. Casey azonnal odalépett hozzám, és beszélni kezdett.

– Miféle tanúról beszélt odabent az előbb? – kérte számon.

– Zöldhasú úrról – válaszoltam. – Zöldhasú úr az egyetlen, amire szükségünk van ahhoz, hogy továbblépjünk az ügyben.

Casey arca eltorzult haragjában. Én azonban megpróbáltam megelőzni a kitörni készülő szóáradatot.

– Nézd, Harold, tudom, hogy haladni akarsz ezzel a dologgal, mielőbb sort keríteni a tárgyalásra, utána pedig a fellebbezésre. De meg kell fizetned az árát. Saját káromon tanultam meg, hogy semmi jó nem származik abból, ha azután kell üldöznöm az embereket a pénzemért, ha már kívül vannak a rácson. Ha most akarsz játszani, akkor most kell fizetned.

Biccentettem, s már az ajtó és az általa szimbolizált szabadság felé fordultam volna, ám valami visszatartott, s ismét beszélni kezdtem.

– És egy másodpercig se hidd, hogy a bíró odabent nem tudta, miről van szó – mondtam. – Egy olyan fiatal ügyészt kaptál, aki még teljesen zöldfülű, és nem kell aggódnia amiatt, hogy honnan kapja a következő fizetési csekkjét. Ám Orton Powell sok-sok évet töltött el védőügyvédként, mielőtt felkerült a nagy asztalhoz. Ismeri a dörgést a Zöldhasú úrhoz hasonló nélkülözhetetlen tanúk keresésével kapcsolatban, és valószínűleg nem kezel túlzott jóindulattal egy olyan vádlottat, aki nem fizeti meg az ügyvédjét. Odakacsintottam neki, Harold. Ha ki akarok szállni az ügyből, akkor megteszem. Azonban sokkal szívesebben jönnék ide jövő hétfőn és állnék ki oda, hogy megmondhassam neki, megtaláltuk a tanút, és készen állunk a folytatásra. Megértetted?

Casey egy ideig semmit nem reagált. A cella túlsó végébe ballagott, s leült a padra. Még akkor sem nézett rám, amikor végül megszólalt.

– Telefonálnom kell – mondta.

– Remekül hangzik, Harold. Megmondom az egyik őrnek, hogy telefonálnod kell. Telefonálj, aztán ülj nyugton a fenekeden, és találkozunk jövő héten. Fel kell gyorsítanunk a dolgokat.

Sietős léptekkel elindultam visszafelé, az ajtóhoz. Gyűlölöm a börtönöket. Nem is tudom biztosan, hogy miért. Gondolom, talán azért, mert néha olyan keskeny a választóvonal. A választóvonal a bűnügyi és a bűnöző védőügyvéd között. Néha nem vagyok biztos abban, hogy melyik oldalon állok. Számomra mindig is elképesztő csoda, hogy ugyanolyan szabadon sétálhatok ki az ajtón, mint ahogy beléptem rajta.

Három

A tárgyalótermen kívül, immár a folyosón visszakapcsoltam a mobiltelefonomat, és felhívtam a sofőrömet, hogy elmondjam neki, kifelé tartok. Aztán ellenőriztem a hangpostaüzeneteimet, s láttam, hogy Lorna Taylor és Fernando Valenzuela is keresett. Úgy döntöttem, majd csak az autóban hívom vissza őket.

Earl Briggs, a sofőröm közvetlenül az épület előtt várt a Lincolnnal. Earl nem szállt ki, és nem nyitotta ki az ajtót, de semmilyen más gesztust sem tett. A vele kötött alku csupán abból állt, hogy sofőrködik nekem, amíg ledolgozza azt az ügyvédi tiszteletdíjat, amivel azért tartozott, mert egy kokainárusítás miatti ítéletben kiharcoltam neki a próbaidőt. Húsz dolcsit fizettem neki óránként azért, hogy a sofőröm legyen, ám az összeg felét visszatartottam az ügyvédi díj fejében. Ez a munka nem egészen ugyanaz volt, mint amikor a magánprojektjeiben crackkel házalt, de biztonságosabb volt, legális és olyasvalami, ami bekerülhet az önéletrajzába. Earl azt mondta, egyenesbe akarja hozni az életét, s én hittem neki.

Már viszonylag messziről meghallottam az üveggel elválasztott sofőrüléses kocsi zárt ablakai mögül kiszűrődő hiphop zenét. Ám Earl azonnal kikapcsolta, amint az ajtó nyitófogantyújához értem. Becsúsztam a hátsó ülésre, és megkértem, induljon el Van Nuys felé.

– Mit hallgattál? – kérdeztem.

– Uh, a Maffia 666-ot.

– A mocskos dél?

– Pontosan.

Az évek során meglehetősen jól informálttá váltam a rap és a hiphop finom árnyalatait illetően, legyen szó regionális vagy bármilyen más különbségről. A legtöbb ügyfelem ezt a zenét hallgatta, sokan közülük ebből építették fel életstratégiájukat is.

Előrenyúltam és felemeltem a Boyleston-ügy magnószalagjaival teli cipősdobozt, s találomra kiválasztottam egyet. Felírtam a kazetta számát és a pontos időt a dobozban tartott kis naplómba. Az ülés felett átnyújtottam a kazettát Earlnek, aki becsúsztatta a műszerfal lejátszójába. Nem kellett mondanom neki, hogy olyan halkra állítsa a hangerőt, amitől a beszéd alig lesz több háttérzajnál. Earl három hónapja volt velem, tudta a dolgát.

Roger Boyleston egyike volt a bíróság által kirendelt kevés ügyfelemnek. Egy sor szövetségi kábítószer-kereskedelemmel kapcsolatos váddal kellett szembenéznie. Boyleston telefonjait bedrótozták és lehallgatták, s végül ez vezetett a letartóztatásához, s mellesleg hat kiló kokaint is lefoglaltak nála, amit dílerhálózatán keresztül akart szétteríteni. Rengeteg hanganyag készült – több mint ötvenórányi felvett telefonbeszélgetés. Boyleston számtalan embernek beszélt arról, hogy mi érkezik, és mikor lehet a szállítmányra számítani. Az ügy a kormány számára zajos sikernek és zsíros falatnak ígérkezett. Minden jel arra mutatott, hogy Boylestont hosszú időre kivonják a forgalomból, és szinte semmit sem tehettem érte azon kívül, hogy kialkudok egy megegyezést, aminek során Boyleston együttműködéséért cserébe rövidebb büntetést harcolok ki. Ez azonban pillanatnyilag nem számított. Engem csupán a szalagok érdekeltek. A kazetták miatt vállaltam el az ügyet. A szövetségi kormány fizet azért, hogy az ügyfelem védelmére való felkészülés során meghallgassam az összes hanganyagot. Mindez azt jelentette, hogy legalább ötven kiszámlázható órát tudok kipréselni Boylestonból és a kormányból, még mielőtt bármilyen ítélet születne. Így hát gondosan ügyeltem arra, hogy a szalagok szorgalmasan forogjanak minden alkalommal, amikor csak beülök a Lincolnba. Biztos akartam lenni afelől, hogy ha egyszer rá kell tennem a kezem a könyvre és megesküdnöm, hogy az igazat mondom, jó lelkiismerettel vallhatom, hogy minden egyes kazettát meghallgattam, amiért számláztam a nagy Cukros Bácsinak.

Lorna Taylort hívtam fel elsőként. Lorna az irodavezetőm. A telefonkönyvben szereplő féloldalas hirdetésemben megadott telefonszám és a 36-os busz padjaira felragasztgatott hirdetéseken – a busz a megye déli és keleti részének magas bűnözési rátájú területein közlekedik – lévő szám közvetlenül nála csengett ki a nyugat-hollywoodi Kings Roadon lévő, egyszerre irodaként és második otthonként szolgáló öröklakásban. A kaliforniai ügyvédi kamara és a bíróságok emberei is ennek a lakásnak az elérhetőségét ismerik.

Lorna az első állomás, ha valaki el akar jutni hozzám. A saját mobilszámomat csak nagyon kevesen tudják, és Lorna a kapuőr. Kemény, éles eszű, profi és gyönyörű. Az utóbbi időben ezen utolsó tulajdonságát sajnos mintegy csak havonta tesztelhetem, amikor elviszem ebédelni, és aláírom a csekkeket – ő a könyvelőm is egyben.

– Ügyvédi iroda – szólt bele, amikor felhívtam.

– Ne haragudj, a bíróságon voltam – magyaráztam el neki, hogy miért nem fogadtam a hívását. – Mi a helyzet?

– Beszéltél Vallal, ugye?

– Igen. Épp most indultam el Van Nuysba. Tizenegyre kell odaérnem.

– Ide is telefonált, hogy erősítsem meg, biztosan ott leszel. Idegesnek tűnt.

– Azt hiszi, ez a fickó az aranytojást tojó tyúk, és be akarja biztosítani, hogy nem hagyjuk ki a buliból. Visszahívom és megnyugtatom.

– Utánanéztem a Louis Ross Roulet névnek. A hitelkártyája kiváló. A Times archívumában is van néhány találat rá. Mindegyik cikk ingatlaneladással kapcsolatos. Úgy tűnik, egy Beverly Hills-i ingatlanirodának dolgozik. A cég neve Windsor Ingatlanközvetítő. Úgy tűnik, kizárólag exkluzív listákkal dolgoznak… nem olyasfajta ingatlanokkal, melyeknek a homlokzatára kibiggyesztik az eladó táblát.

– Remek. Valami más?

– Nem, ezzel kapcsolatban nincs. Amúgy meg a telefonon csupán a szokásos.

Ami azt jelentette, hogy begyűjtötte a szokásos, a buszpadok és a telefonkönyv hirdetése által generált hívásokat, olyan emberektől, akiknek ügyvédre volt szükségük. Mielőtt a telefonálók bekerülhetnének a potenciális ügyfélkörömbe, meg kell győzniük Lornát arról, hogy ki is tudják fizetni azt, amit kérnek. Azt a fajta munkát végezte, mint a nővérke a pult mögött a sürgősségi ambulancián; meg kell győzni arról, hogy a páciens rendelkezik érvényes biztosítással, mielőtt beengedi a dokihoz. Lorna a telefonja mellett tartja az árlistámat, amelynek az alsó szintje az ötezer dolláros alapdíj – mondjuk egy ittas vezetés elintézéséért –, és felsorolja azokat az óradíj-intervallumokat, melyeket a különböző bűntettekért felszámolok. Precízen ellenőrzi, hogy valamennyi lehetséges ügyfelem fizetőképes ügyfelem is legyen egyben, és tisztában van annak a bűntettnek az árával, amellyel megvádolták. Van ez a mondás, hogy „Ne kövesd el a bűnt, ha nem tudod megfizetni az árát!” – Lorna szereti azt mondani, hogy rám ez inkább ebben a formában érvényes: „Ne kövesd el a bűnt, ha nem tudod megfizetni az időmet!” MasterCardot és Visát hajlandó elfogadni, és érvényességi igazolást kér még azelőtt, hogy az ügyfél a közelembe férkőzhetne.

– Van közöttük valaki, akit ismerünk? – kérdeztem.

– Gloria Dayton telefonált az Ikertornyokból.

Hangosan felnyögtem. Az Ikertornyok volt a megye fő belvárosi dutyija. Az egyik tornyában voltak a nők, a másikban a férfiak. Gloria Dayton borsos árakkal dolgozó prostituált volt, akinek időről időre szüksége volt a jogi szolgálataimra. Legelőször legalább tíz évvel ezelőtt képviseltem, amikor fiatal volt, drogtiszta, és még élet csillogott a szemében. Most pro bono ügyfél volt. Soha nem kértem tőle pénzt. Csupán arról próbáltam meggyőzni, hogy kezdjen új életet.

– Mikor csípték el?

– Tegnap éjjel. Pontosabban, ma hajnalban. Az első meghallgatása ebéd után lesz.

– Nem tudom, hogy ezzel a Van Nuys-i dologgal együtt belefér-e az időmbe.

– Van egy kis bonyodalom is. A szokásos mellett még kokainbirtoklással is vádolják.

Tudtam, hogy Gloria kizárólag az interneten keresztül létesített kapcsolatokkal dolgozik, ahol számos honlapon „Gloria napja”-ként propagálta magát. Nem utcai vagy kocsmapillangó volt. Ha lebukott, azt rendszerint annak köszönhette, hogy egy magára álruhát öltő bűnüldöző képes volt áthatolni az ellenőrzőrendszerén, és összehozni vele egy randit. Az a tény, hogy kokain volt nála a találkozáskor, azt sejtette, hogy Gloria szokatlanul nagy baklövést követett el, vagy a zsarunak sikerült egy szokatlanul hatékony cselt kieszelnie.

– Rendben, ha újra telefonál, mondd meg neki, hogy megpróbálok visszaérni, de ha nem sikerül, akkor is megkérek valakit, hogy vegye át. Hívd fel, légy szíves, a bíróságot, és erősítsd meg, hogy részünkről rendben van a meghallgatás!

– Rajta vagyok. De, Mickey, mikor fogod megmondani neki, hogy ez az utolsó alkalom?

– Nem tudom. Talán ma. Van még valami?

– Nem elég ez egy napra?

– Azt hiszem, megteszi.

Beszélgettünk még egy keveset a héten esedékes további feladataim ütemezéséről, s kinyitottam a laptopomat a lehajtható asztalkán, hogy összevethessük a naptárjainkat. Minden reggelre esett néhány meghallgatás, csütörtökre pedig egy egész napos tárgyalás. Az összes eset délvidéki drogos cucc volt. A mindennapi betevőm. A beszélgetés végén megígértem neki, hogy felhívom a Van Nuys-i meghallgatás után, és elmondom neki, az ügy érinti-e a többi munkát, és ha igen, mennyiben.

– Még valami – mondtam. – Említetted, hogy a cég, aminek Roulet dolgozik, meglehetősen exkluzív ingatlanügyletekkel foglalkozik, igaz?

– Igen. Az archívumban minden egyes esetben legalább hétjegyű szám szerepelt a nevéhez fűződő ügyletnél. Néhánynál pedig nyolc. Holmby Hills, Bel-Air meg ehhez hasonló helyek.

Bólintottam, s az jutott eszembe, hogy Roulet után a státusa miatt érdeklődhet a média is.

– Miért nem adod akkor le a tippet Ropinak? – kérdeztem.

– Biztos vagy ebben?

– Igen, talán ki tudunk agyalni itt valamit.

– Megteszem.

– Később még beszélünk!

Mire befejeztem a hívást, Earl már visszakanyarodott a dél felé tartó antilop-völgyi autópályára. Jó tempóban sikerült haladnunk, s tudtam, nem lesz probléma, mert időben odaérünk Van Nuysba, Roulet első meghallgatására. Felhívtam Fernando Valenzuelát, hogy tájékoztassam erről.

– Hát ez remek! – lelkendezett az óvadékos. – Ott leszek!

Miközben beszélt, két motor suhant el az ablakom mellett. Mindkét motoros fekete bőrmellényt viselt, melynek hátára koponyát és köré fényudvart hímeztek.

– Van még más is? – kérdeztem.

– Igen, van még valami, amit valószínűleg el kellene mondanom neked – válaszolta Valenzuela. – Ellenőriztem még egyszer a bíróságon, hogy mikor lesz az első meghallgatása, és megtudtam, hogy az ügyet Maggie McFierce-nek rendelték ki. Nem tudom, problémát okoz-e ez neked, vagy sem.

Maggie McFierce, vagy más néven Margaret McPherson, aki történetesen az egyik legkeményebb és legszenvedélyesebb államügyész-helyettes a Van Nuys-i bíróságon. S történetesen az első exfeleségem is egyben.

– Nekem nem probléma – vágtam rá habozás nélkül. – Ő lesz az, akinek problémát fog ez jelenteni.

A vádlottnak joga van megválasztania a saját tanácsadóját. Amennyiben összeférhetetlenségi konfliktus van a védőügyvéd és az ügyész között, akkor ez utóbbi az, akinek ki kell hátrálnia. Tisztában voltam vele, hogy Maggie engem tesz személyesen felelőssé azért, hogy egy potenciálisan zsíros ügy kicsúszik a markából, de ezen nem tudtam segíteni. Korábban is megtörtént már. A laptopomon még mindig el volt mentve az a diszkvalifikálási indítvány, amit akkor írtam, amikor legutóbb keresztezték egymást szakmai útjaink. Szükség esetén csupán a vádlott nevét kell átírnom, s már ki is nyomtathatom. Én is mehetek, de ennyi erővel ő is.

A két motor besorolt elénk. Megfordultam és kinéztem a hátsó ablakon. Mögöttünk további három Harley gurult.

– Bár tudod, hogy ez mit jelent – szóltam a telefonba.

– Nem, mit?

– Az óvadék elutasítására fog menni. Mindig ezt teszi, ha nő az áldozat.

– A francba, megkaphatja? Jó vaskos kis összegre számítok ennél az ügynél, ember!

– Nem tudom. Azt mondtad, a fickónak gazdag a családja, és ott van nekik C. C. Dobbs is. Ebből talán ki tudok hozni valamit. Meglátjuk.

– A francba!

Valenzuela lelki szeme előtt kezdett semmivé foszlani a mindent aranyba borító zsoldfizetés napja.

– A bíróságon találkozunk, Val!

Lezártam a telefonom fedőlapját és az ülés felett Earlre néztem.

– Mióta van kíséretünk? – kérdeztem.

– Csak az imént csatlakoztak hozzánk – válaszolta Earl. – Szeretnéd, ha tennék ellene valamit?

– Nézzük meg, mit…

Nem volt időm kimondani a mondatom végét. A mögöttünk lévő motorosok egyike előrehajtott a Lincoln mellé, és intett, hogy hajtsunk le a legközelebbi kijáratnál, a Vasquez Rocks természetvédelmi park felé. Felismertem benne Teddy Vogelt, egykori ügyfelemet és a legmagasabb rangú Országúti Angyalt az épp szabadlábon lévők közül. Talán ő volt a legnagyobb Angyal is egyben. Legalább százhetvenöt kilót nyomott, és nagydarab, dagadt kölyök benyomását keltette, aki a kisöccse biciklijét tekeri.

– Húzódj le, Earl! – szóltam. – Nézzük meg, mit akar!

Behajtottunk abba a csipkés sziklaképződmény melletti parkolóba, amit egy törvényen kívüliről neveztek el, aki vagy egy évszázada bujkált a barlangjaiban. Két embert láttam piknikezni az egyik legmagasabb kiszögellés szélén. Nem hiszem, hogy személy szerint bármikor is nyugodtan meg tudnék enni egy szendvicset ilyen veszélyes helyen és körülmények között.

Leengedtem az ablakot, mert Teddy Vogel már gyalog közeledett felénk. A másik négy Angyal is leállította a motort, ám nem mozdultak el a nyeregből. Vogel lehajolt az ablakhoz, s egyik hatalmas alkarját a peremére fektette. Éreztem, amint az autó néhány centiméterrel megbillen.

– Tanácsadó, mi a pálya? – érdeklődött joviálisan.

– Minden rendben, Ted – mondtam, mivel nem akartam evidens bandabeli gúnynevén Teddy macinak nevezni. – És veled mi a helyzet?

– Mi történt a copfjával?

– Néhány embernek nem tetszett, így levágattam.

– Az esküdteknek, mi? Micsoda karót nyelt szerencsétlenek gyülekezete az a hely!

– Mi a helyzet, Ted?

– Felhívott Nehéz Eset a lancasteri zárkából. Ő mondta, hogy talán dél felé utolérem. Azt mondta, maga zátonyon tartja az ügyét, amíg nem kap némi zöldhasút. Igaz ez, tanácsadó?

Úgy kérdezte, mintha csak rutinjellegű információváltás történne kettőnk között. Nem volt fenyegetés sem a hangjában, sem a szavaiban. Én sem éreztem magam fenyegetve. Két évvel ezelőtt emberrablással és súlyos testi sértéssel vádolták meg Vogelt. Az ügy hozzám került, amit csendháborítássá laposítottam. Vogel az Angyalok egyik sztriptízbárját vezette Van Nuysban, a Sepulvedán. Azután tartóztatták le, hogy megtudta, az egyik legjövedelmezőbb táncosa kilépett, s átment az utca túloldalán lévő konkurens klubhoz dolgozni. Vogel is átballagott a lány után az utcán, lerángatta a színpadról, majd visszacipelte a saját klubjába. A lány meztelen volt. Egy arra járó motoros hívta ki a rendőrséget. Az ügy elsimítása az ügyesebb megoldásaim egyikének számított, s Vogel is tudta ezt. Elfogult volt irányomban.

– Meglehetősen jól mondta – válaszoltam. – Megélhetésért dolgozom. Ha azt akarja, hogy neki dolgozzam, akkor ki kell fizetnie nekem azokat az órákat.

– Öt lepedőt adtunk magának decemberben – mondta Vogel.

– Az már rég elfogyott, Ted. Több mint felét elvitte az a szakértő, aki majd szétrobbantja az ügyet. A maradék megmaradt nekem, de azokat az órákat már ledolgoztam. Ha tárgyalásra viszem az ügyet, akkor újra kell tölteni a tankot.

– Akar még egy ötöst?

– Nem, tízre van szükségem, s ezt múlt héten el is mondtam Nehéz Esetnek. Háromnapos tárgyalás lesz, s le kell hoznom a szakértőmet Kodakból New Yorkba. Ki kell fizetnem a megbízási díját, ráadásul első osztályt akar a levegőben, és a Chateau Marmont-t a földön. Azt képzeli, majd filmcsillagokkal iszogathat a bárban. Azon a helyen még az olcsó szobák is négyszázat kóstálnak éjszakánként.

– Maga megöl engem, tanácsadó! Mi történt a telefonkönyvbeli szlogennel? „Ésszerű kétkedés ésszerű árakért.” Maga a tíz lepedőt ésszerűnek találja?

– Tetszett az a szlogen. Nagyon sok ügyfelet hozott. Ám a kaliforniai ügyvédi kamara már nem volt annyira elégedett vele, és lecseréltették velem. Tíz az ára, és ez ésszerű, Ted. Ha nem tudod vagy nem akarod megfizetni, akkor lezárom ma a papírmunkát. Kiszállok, ő pedig folytathatja egy kirendelt védővel. Mindent átadok, amit eddig összegyűjtöttem. Ám a kirendelt védőnek valószínűleg nem fér bele a keretébe, hogy ideröptesse a fényképész szakértőt.

Vogel testhelyzetet váltott az ablak peremén, s az autó megremegett a súly alatt.

– Nem, nem, mi magát akarjuk. Nehéz Eset fontos számunkra, ugye tudja, mire gondolok? Azt akarom, hogy minél előbb kijusson onnan és visszajöjjön dolgozni.

Figyeltem, amint kezével – ami olyan húsos volt, hogy még az ujjízületei is hurkásak voltak – benyúl a mellénye belső zsebébe. Vastag borítékot húzott elő, s benyújtotta az ablakon keresztül.

– Ez készpénz? – kérdeztem.

– Úgy, ahogy mondja. Mi a baj a készpénzzel?

– Semmi. De számlát kell róla adnom. IRS-előírás. Megvan mind a tíz?

– Ott van minden.

Egy karton irattartó dobozról levettem a tetejét. Mindig ott tartom magam mellett az ülésen. A számlatömböm közvetlenül a jelenleg futó ügyeim aktái mögött volt. Elkezdtem kiállítani a számlát. A legtöbb ügyvédet pénzügyi szabálysértés miatt zárják ki az ügyvédi kamarából az ügyvédi honorárium nem rendeltetésszerű vagy hibás kezelése miatt. Épp ezért kínos aprólékossággal ügyeltem a pénzügyi nyilvántartásomra és a számlákra. Soha nem fogom hagyni, hogy a kamara ekképpen csípjen meg.

– Szóval itt volt mindvégig nálad – jegyeztem meg írás közben. – Mi lett volna, ha meghátrálok, és beleegyezem az ötbe? Akkor mit tettél volna?

Vogel elmosolyodott. Alulról hiányzott az egyik elülső foga. Biztos harc volt éjjel a klubban. Megpaskolta a mellénye másik oldalát.

– Van itt nálam egy másik boríték is, tanácsadó, amiben öt van – válaszolta. – Felkészültem a találkozóra.

– A pokolba is, most rosszul érzem magam, amiért pénzt hagyok a zsebedben! – Kitéptem a nyugta másodpéldányát, s kinyújtottam az ablakon. – Casey nevére állítottam ki. Ő az ügyfél.

– Részemről rendben.

Elvette a nyugtát, majd felemelte karját az ablak pereméről, s felegyenesedett. Az autó visszabillent normális helyzetébe. Szívesen megkérdeztem volna, honnan szerezte a pénz, az Angyalok melyik illegális vállalkozása kereste meg, vagy esetleg hány lány táncolt több száz órát azért, hogy ő kifizethessen, de tudtam, ez olyan kérdés, amire jobb, ha nem tudom a választ. A tekintetemmel követtem Vogelt, aki visszacsoszogott a Harley-hez, s nagy küszködés árán átlendítette hordóvastagságú lábát az ülésen. Most először vettem észre, milyen súlyos megrázkódtatás éri motorja hátsó kerekét. Utasítottam Earlt, hogy kanyarodjon vissza az autópályára, s folytassuk utunkat Van Nuysba, ahol most már meg kellett állnunk a banknál is, mielőtt betérünk a bíróságra, hogy találkozzam új ügyfelemmel.

Miután elindultunk, kinyitottam a borítékot, és megszámoltam a pénzt: húszas, ötvenes és százdolláros bankjegyekből rakták össze. Megvolt az utolsó pennyig. A tank újra lett töltve, s folytathattam a munkámat Harold Casey-vel. Tárgyalásra viszem az ügyet, s megleckéztetem azt a fiatal ügyészt. Nyerni fogok, ha nem a tárgyaláson, akkor a fellebbezés után mindenképpen. Casey visszatér a családhoz, s újra az Országúti Angyalok szolgálatába áll. A bűnössége azokban a pontokban, melyekkel vádolták, nem olyan kérdés volt, amit bármilyen szinten figyelembe vettem volna, miközben kitöltöttem a befizetési bizonylatot az ügyvédi honoráriumaimat tartalmazó számlához.

– Mr. Haller! – szólalt meg Earl egy idő után.

– Mi az, Earl?

– Ki az a szakértő, akit említett, hogy New Yorkból hozat ide? Kimenjek érte a repülőtérre?

Megráztam a fejem.

– Nem jön semmilyen szakértő New Yorkból, Earl. A világ legjobb filmes és fényképész szakemberei itt vannak Hollywoodban.

Most Earl volt az, aki bólintott, s tekintete a visszapillantó-tükörben egy pillanatra fogva tartotta az enyémet. Aztán visszanézett maga elé, az útra.

– Értem – felelte, s ismét bólintott.

Én is bólintottam. Egyetlen másodpercig sem éreztem rosszul magam amiatt, amit tettem vagy mondtam. Ez volt a munkám. Így működött a rendszer. Tizenöt évnyi jogi praxis után megtanultam végtelenül egyszerű feltételekben gondolkodni. A jog egy hatalmas, rozsdás gépezet, mely embereket, életeket és pénzt szippant magába. Én csupán a szerelő vagyok. Szakértője lettem annak, hogy miképp másszam bele a gépbe, javítsak meg benne dolgokat, s miképp szedjem ki belőle mindazt, amire cserében szükségem van.

Immár semmi nem volt a jogban, amit tiszta szívvel szeretni tudtam volna. A jogi egyetem elképzelése és hitvallása a hátrányos helyzetűek megsegítésének erényéről, a hatalmi ágak egyensúlyáról s az igazság utáni nemes küzdelemről már réges-rég lekopott rólam, mint ősi civilizációk szobrainak arcáról a vonások. A jog nem az igazságról szól, hanem az alkuról, az elkendőzésről és a manipulációról. Nem a bűnösség és az ártatlanság fogalmaiban gondolkodtam, mert mindenki bűnös volt. Valamiben biztosan. Ám ez nem számított, mivel minden egyes általam elvállalt ügy alapját agyondolgoztatott és végtelenül alulfizetett munkások áradata képezte. Felelőtlenül viselkedtek. Hibákat követtek el. Aztán a hibákat hazugsággal kendőzték el. Az én munkám az volt, hogy lekaparjam a festéket, és megtaláljam a repedéseket. Hogy beledugjam ujjaimat és szerszámaimat azokba a repedésekbe és kiszélesítsem őket. Hogy olyan tággá húzzam szét őket, hogy vagy a ház omoljon össze, vagy amennyiben ez nem sikerül, akkor az ügyfelem csúszhasson át rajta.

A társadalom nagy része ördögnek gondolt, de tévedtek. A megalkuvás angyala voltam. Én voltam az utazók valódi védőszentje. Szükség volt rám és akartak. Mindkét oldal. Én voltam az olaj a gépezetben. Én tettem lehetővé a fogaskerekek számára, hogy egy kattanással továbbforduljanak. Én segítettem elő, hogy a rendszer motorja működésben maradhasson. Ám mindez megváltozott a Roulet-üggyel. Számomra. Számára. És kétségkívül Jesus Menendez számára is.

Négy

Louis Ross Roulet egy zárkában tartózkodott hét másik férfival, akiket busszal hoztak át a fél házblokknyi úton a Van Nuys-i börtönből a Van Nuys-i bíróságra. Csupán két fehér férfi volt a cellában, akik egymás mellett ültek egy padon, miközben a hat fekete férfi a zárka másik felét foglalta el. A darwini szegregáció egyik formája testesült meg. Mindannyian idegenek voltak egymás számára, ám a számokban erő rejlett.

Mivel Roulet-nak állítólag Beverly Hills-i háttere volt, a két fehér férfit vettem szemügyre, s könnyű volt választani közülük. Egyikük pálcikavékony volt, a narkós kétségbeesett, vizenyős tekintetével, aki már rég túljutott azon a ponton, ahonnan még lehetett volna visszaút. A másik reflektorfénybe kerülő riadt szemű őzikére emlékeztetett. Őt választottam.

– Mr. Roulet? – kérdeztem, úgy ejtve a nevét, ahogy Valenzuela tanácsolta.

Az őzike bólintott. Odaintettem a rácshoz, hogy halkan tudjak vele beszélni.

– A nevem Michael Haller. Az emberek Mickey-nek hívnak. Én fogom képviselni önt ma, az első meghallgatáson.

A váróteremben tartózkodtunk, a tárgyalóterem mögött, ahová az ügyvédeket rutinszerűen beengedik, hogy beszélhessenek az ügyfeleikkel még a tárgyalás kezdete előtt. A cellák előtt a padlón kék festékcsík húzódik. Az egyméteres határvonal. Ezt a távolságot meg kellett tartanom az ügyfelemtől.

Roulet két kézzel megragadta a rácsokat előttem. Mint a ketrecben lévő többi emberen, az ő bokáján, csuklóján és derekán is lánc volt. A béklyó addig fenn is marad, amíg be nem viszik a tárgyalóterembe. A harmincas évei elején járhatott, és bár legalább száznyolcvan centiméter magas volt és legalább kilencven kiló, törékenynek tűnt. A börtön teszi ezt az emberrel. Szeme halványkék, s ritkán látok olyan szempárt, melyből ilyen erővel és nyilvánvalóan sugárzik a rettegés. Az esetek többségében az ügyfeleim már korábban is voltak rács mögött, s az ő tekintetük a ragadozó jéghideg és kőkemény nézésére emlékeztetett. Így lehet túlélni a börtönt.

Ám Roulet más volt. Áldozatnak tűnt. Halálra volt rémülve, s nem érdekelte, ki látja vagy tudja ezt meg.

– Ez az egész csapda! – jelentette ki hangosan és sürgetően. – Ki kell hoznia innen! Hibát követtem el azzal a nővel, ennyi. Megpróbál csapdába csalni, és…

Felemeltem mindkét kezem, hogy megállítsam a szóáradatot.

– Legyen óvatos azzal, amit idebent mond! – mondtam halkan. – Tulajdonképpen az a helyzet, hogy egészen addig legyen óvatos azzal, amit mond, amíg ki nem hozzuk innen, és négyszemközt nem beszélhetünk.

Körbenézett maga körül: úgy tűnt, mintha nem értené, miről beszélek.

– Soha nem lehet tudni, hogy ki fülel – magyaráztam. – És soha nem lehet tudni, ki mondja majd azt, hogy hallotta, amint maga mond valamit, még akkor is, ha maga nem mondott semmit. Az a legjobb, ha egyáltalán nem szól egy szót sem az ügyről. Érti? Az a legjobb, ha egyelőre senkivel nem beszél semmiről.

Bólintott, én pedig intettem, hogy üljön le a rácshoz legközelebb lévő padra. A szemközti falnál volt egy másik pad, s jómagam arra ültem.

– Igazából csak azért vagyok itt, hogy találkozzam önnel és bemutatkozzam – mondtam. – Majd akkor beszélünk az ügyről, ha kiszabadult. Már felvettem a kapcsolatot a családja ügyvédjével, Mr. Dobbsszal odakint, s tájékoztatni fogjuk a bírót, hogy készek vagyunk kifizetni az óvadékot. Jól értem, hogy ön is ezt akarja?

Kinyitottam egy bőr Mont Blanc dossziét, és felkészültem rá, hogy szükség esetén jegyzeteljek a füzetembe. Roulet bólintott. Gyorsan tanult.

– Remek – mondtam. – Meséljen magáról! Hány éves, házas-e, és milyen közösségi kapcsolatai vannak?

– Hm, harminckettő vagyok. Itt éltem egész életemben. Még iskolába is ide jártam. A Kaliforniai Egyetemre, Los Angelesbe. Nem vagyok nős. Nincsenek gyerekeim. A munkámat illetően…

– Elvált?

– Nem, soha nem is voltam nős. A családi vállalkozásban dolgozom. A Windsor Ingatlanközvetítőnek. A cég az anyám második férjéről kapta a nevét. Ingatlanban utazunk: házakat adunk és veszünk.

Szorgosan jegyzeteltem. Anélkül, hogy felnéztem volna rá, csendben megkérdeztem:

– Mennyit keresett tavaly?

Amikor Roulet nem válaszolt, felnéztem rá.

– Ezt miért szükséges tudnia? – kérdezte.

– Azért, mert ki fogom innen hozni, még azelőtt, hogy a nap lenyugodna ma este. Ehhez pedig mindent tudnom kell a társadalomban betöltött státusáról és kapcsolatairól. Ebbe pedig beletartozik az anyagi helyzete is.

– Nem tudom, pontosan mennyit kerestem. Jó része vállalati részvény volt.

– Nem fizetett adót?

Roulet a válla felett hátranézett a zárkában lévő többi férfira, majd elsuttogta a válaszát:

– De igen, fizettem. Az adóbevallásomon a jövedelmem negyedmillió volt.

– De igazából azt akarja mondani, hogy a vállalati részesedéssel ennél jóval többet keresett.

– Így van.

Roulet egyik cellatársa odaballagott a rácshoz, a fiatalember mellé. A másik fehér férfi volt. Izgatottan, idegesen viselkedett, keze állandó mozgásban vándorolt a csípőjéről a zsebébe, majd vissza, aztán tördelni kezdte őket.

– Hé, ember! Nekem is ügyvédre van szükségem. Van névjegykártyája?

– Neked nincs, haver! Odakint már vár rád az ügyvéded.

Visszafordultam Roulet-hoz, s vártam néhány pillanatig, hogy a narkós odébbálljon. Nem tette. Így hát visszafordultam felé.

– Nézd, ez most magánbeszélgetés. Magunkra hagynál bennünket?

A narkós valamiféle mozdulatot tett a kezével, majd visszacsoszogott abba a sarokba, ahonnan elindult. Visszafordultam Roulet-hoz.

– Mi a helyzet a jótékonysági szervezetekkel? – kérdeztem.

– Mire gondol? – kérdezett vissza Roulet.

– Tagja bármilyen jótékonysági szervezetnek? Szokott adakozni?

– Igen, a cég nevében. A Kívánj egyet!-nek és a hollywoodi, otthonról elszökött fiatalkorúak menhelyének szoktunk adni. Azt hiszem, Barátok Háza vagy valami hasonló a neve.

– Rendben, jó lesz.

– Kijuttat innen?

– Megpróbálom. Igen súlyos vádakkal illetik. Ellenőriztem, mielőtt idejöttem … és van egy olyan érzésem, hogy az ügyészség indítványozni fogja az óvadék elutasítását, de a most rendelkezésemre bocsátott anyag jó. Tudom majd használni. – A jegyzeteim felé intettem.

– Az óvadék elutasítását? – tört ki belőle hangos, rémült hangon.

A többiek a cellában azonnal felkapták a fejüket, mivel a szavai megtestesítették minden vádlott kollektív rémálmát. Az óvadék elutasítását.

– Higgadjon le! – szóltam rá. – Azt mondtam, hogy indítványozni fogja, nem pedig azt, hogy el is tudja intézni. Mikor tartóztatták le utoljára?

Ezt a kérdést mindig váratlanul dobtam be, hogy láthassam ügyfelem tekintetét, és megtudjam, érhet-e valami kellemetlen meglepetés a tárgyalóteremben.

– Soha. Soha nem voltam letartóztatva. Ez az egész dolog egy…

– Tudom, tudom, de nem akarunk erről itt beszélni, emlékszik?

Bólintott. Az órámra pillantottam. A tárgyalás hamarosan kezdődik, és még mindig beszélnem kellett Maggie McFierce-szel.

– Most mennem kell – mondtam. – Néhány perc múlva találkozunk odakint, és meglátjuk, ki tudjuk-e hozni. Amikor odakint vagyunk, ne mondjon semmit, amíg előtte nem egyeztet velem! Ha a bíró megkérdezi, hogy érzi magát, azt is megbeszéli velem! Rendben?

– Miért, ne mondjam azt a vádakra, hogy „nem vagyok bűnös”?

– Nem. Amúgy meg erre még csak lehetősége sem lesz. Ma csupán annyi történik, hogy felolvassák a vádakat, beszélünk az óvadékról, s kitűzik a tárgyalás napját. Az lesz a megfelelő alkalom, amikor elmondjuk, hogy „nem bűnös”. Tehát ma nem mond semmit. Nincsenek kitörések, nincs semmi. Értette?

Roulet bólintott, majd elfintorodott.

– Minden rendben lesz, Louis?

Gyászosan bólintott.

– Csakhogy tudja – folytattam –, kétezer-ötszáz dollárt számolok fel az ehhez hasonló első óvadék-elbírálási meghallgatásért. Problémát jelent ez önnek?

Tagadóan megrázta a fejét. Tetszett, hogy nem beszél. A legtöbb ügyfelem túl sokat beszél. Többnyire egyenesen bebeszélik magukat a börtönbe.

– Nagyszerű! A többiről akkor beszélünk, ha odakint van, és négyszemközt leszünk.

Becsuktam a bőrmappámat, remélve, hogy a fiatalember is észrevette és kellő benyomást is gyakorolt rá, majd felálltam.

– Még egy utolsó dolog – mondtam. – Miért engem választott? Rengeteg ügyvéd van odakint, miért engem választott?

A kérdés semmit sem változtatott a kapcsolatunkon, de tesztelni akartam Valenzuela szavahihetőségét.

Roulet vállat vont.

– Nem tudom – válaszolta aztán. – Emlékeztem a nevére egy üggyel kapcsolatosan, amiről még az újságban olvastam.

– Mit olvasott rólam?

– Egy ügyről volt szó, amiben kénytelenek voltak kidobni a fickó elleni bizonyítékokat. Azt hiszem, kábítószeres ügy volt, vagy valami hasonló. Maga nyert, mert ezután nem volt más bizonyítékuk.

– A Hendricks-ügyre gondol?

Ez volt az egyetlen, amire gondolni tudtam, és ami az elmúlt hónapokban megjelent az újságokban. Hendricks egy másik Országúti ügyfél volt. A seriff emberei képtovábbító készüléket szereltek a Harley-jére, hogy lenyomozzák a szállítmányait. A közutakon nem is volt semmi probléma ezzel az eljárással. Ám amikor éjjel beállította a motorját otthon a konyhába, akkor a poloska használata a zsaruk részéről illegális magánlaksértésnek minősült. Az ügyet a bíró már az előtárgyaláson félrelökte. Tisztességeset csobbant a Timesban.

– Nem emlékszem az ügyfele nevére – tűnődött el Roulet. – Csak a magáéra.Tulajdonképpen magának is csak a vezetéknevére. Amikor ma felhívtam az óvadékost, megemlítettem neki a Haller nevet, és megkértem, hogy szóljon magának, és hívja fel a családunk ügyvédjét. Miért kérdezi?

– Nem volt különösebb oka. Csak kíváncsi voltam. Köszönöm a bizalmát. Találkozunk a tárgyalóteremben!

Nyugtáztam a különbséget aközött, amit Roulet mondott a megbízásomról, és amit Valenzuela mesélt nekem, ám úgy döntöttem, majd később gondolkodom el ezen, s elindultam vissza a tárgyalóterembe. Az ügyészi asztal egyik végénél megpillantottam Maggie McFierce-et. Öt másik ügyésszel üldögélt. Az asztal hatalmas volt és L alakú, így elfért mögötte a végtelen rendszertelenséggel váltakozó számú ügyész, akik ekképp akárhányan is voltak, mind a bírói pulpitussal szemben helyezkedtek el. Rendszerint a tárgyalóteremhez kirendelt ügyész kezeli a legtöbb rutinmeghallgatást és vádemelést, melyek naponta átmennek a gépezeten. Ám a különleges ügyek előcsalogatják a nagyágyúkat a szomszédos bíróság második emeletén lévő államügyészi hivatalból. A tévékamerák ugyanezt a hatást érték el.

Ahogy elhaladtam az elválasztó korlát mellett, észrevettem, amint egy férfi kamerát szerel fel egy háromlábú állványra a törvényszolga asztala mellett. Sem a felvevőgépen, sem a férfi ruházatán nem fedeztem fel egyetlen csatorna logóját sem. A fickó szabadúszó volt, aki kiszimatolta az ügyet, és kiagyalta, hogy felveszi a meghallgatást, aztán majd megpróbálja eladni valamelyik helyi állomásnak, ahol a hírigazgatónak éppen szüksége van egy harminc másodperces történetre. Amikor korábban megkérdeztem a törvényszolgát, hogy Roulet mikor kerül aznap sorra, azt a tájékoztatást adta, hogy a bíró már engedélyezte is a filmezést.

Hátulról léptem oda a volt feleségemhez, s lehajoltam, hogy a fülébe suttogjak. Épp egy akta fényképeit nézegette. Szürke halszálkás, tengerészkék nadrágkosztümöt viselt. Hollófekete haját a kosztümjéhez illő színű szürke szalaggal kötötte hátra. Imádtam, amikor így hátrakötötte a haját.

– Te vagy az, akié egykor a Roulet-ügy volt?

Felnézett, de nem ismerte fel a suttogást. Arcán önkéntelen mosoly áradt szét, ami azonban fintorba váltott, amikor meglátta, hogy én vagyok az. Pontosan tudta, mire célzok a múlt idő használatával, és ingerülten összecsapta a mappát.

– Ne is mondd! – jegyezte meg.

– Sajnálom! Tetszett neki az eljárásom a Hendricks-ügyben, és megkeresett.

– Rohadék. Akartam ezt az ügyet, Haller! Ez már a második alkalom, hogy ezt teszed velem!

– Feltételezem, nem elég nagy ez a város kettőnk számára – vágtam vissza egy igen gyatrára sikerült James Cagney-utánzattal.

Felnyögött.

– Rendben – vágta rá gyors megadással. – A meghallgatás után békésen elmegyek. Hacsak nem tiltakozol még ez ellen is.

– Lehet, hogy megteszem. Az óvadék elutasítására mész?

– Úgy, ahogy mondod. Ám ez az ügyész személyével nem fog változni. Közvetlen utasítást kaptunk a második emeletről.

Bólintottam. Ez azt jelentette, hogy valami nagykutya kötelezte el magát az óvadék elutasítása mellett.

– Rengeteget tesz a társadalomért. És még soha nem volt letartóztatva.

A reakcióját figyeltem, hiszen nem volt időm arra, hogy megbizonyosodjam afelől, Roulet az igazat mondta, amikor korábban tagadta a letartóztatást. Mindig rácsodálkozom arra, hogy milyen sok ügyfél hazudik a gépezettel való korábbi kapcsolatáról, jóllehet ez olyanfajta hazugság, amiről előbb-utóbb mindenképp lehull a fátyol.

Ám Maggie nem jelezte, hogy ő másképp tudná. Talán igaz volt, talán tényleg egy hamísítatlanul őszinte és jóhiszemű zöldfülű törvénysértőt fogtam ki ügyfélnek.

– Nem számít, hogy tett-e valamit korábban – jelentette ki Maggie. – Ami számít, hogy mit tett tegnap éjjel.

Kinyitotta a mappát, és gyorsan átlapozta a fényképeket, amíg meg nem találta azt, amit keresett, s előkapta.

– Íme, ezt tette a közéleted eme jeles oszlopa tegnap éjjel. Így hát nem igazán érdekel, elkövetett-e valamit korábban. Gondoskodni fogok róla, hogy ne kerüljön ki, hogy még egyszer ilyesmit tehessen.

A fénykép egy hússzor huszonöt centiméteres közeli felvétel volt egy nő arcáról. A jobb szeme körüli duzzanat olyan kiterjedt volt, hogy ki sem tudta nyitni, így teljesen csukva volt. Az orra eltörött és eltolódott a középponttól. Véráztatta géz türemkedett ki mindkét orrlyukából. A jobb szemöldöke felett mély vágás éktelenkedett, amit kilenc pillangóöltéssel varrtak össze. Az alsó ajka felszakadt és kavicsméretűre duzzadt. A legrosszabb a képen mégis az épen maradt szem volt. Az a fényképezőgépbe meredő, könnyes szem kétségbevonhatatlanul félelmet, fájdalmat s megalázottságot sugárzott.

– Feltéve, hogy ő tette – mondtam, mivel ezt kellett mondanom.

– Rendben – válaszolta Maggie. – Természetesen, feltéve, hogy ő tette. Csupán a nő otthonában tartóztatták le, az ő vérével a testén, de igazad van, jogos a kérdés.

– Szeretem, amikor szarkasztikus vagy. Itt van nálad a letartóztatási jelentés? Szeretnék belőle egy másolatot.

– Majd megkapod attól, aki átveszi tőlem az ügyet. Nincs szívesség, Haller. Ezúttal nincs.

Vártam egy kicsit, még több felháborodásra, méltatlankodásra számítottam, talán egy újabb gonoszkodó megjegyzésre, ám nem mondott egyebet. Úgy döntöttem, veszett ügy lenne megpróbálni bármi mást is kiszedni belőle az üggyel kapcsolatosan. Témát váltottam hát.

– Szóval – kérdeztem. – Hogy van?

– Halálra van rémülve, és pokoli fájdalmai vannak. Hogy máshogy lenne? – Felnézett rám, s megláttam az azonnali felismerést, majd az ítéletet a szemében. – Még csak nem is az áldozatról kérdeztél, igaz?

Nem válaszoltam. Nem akartam hazudni neki.

– A lányod jól van – jelentette ki közömbös hangon. – Tetszenek neki azok a dolgok, amiket küldözgetsz, de jobban tetszene neki, ha te bukkannál fel gyakrabban.

Ez nem gonoszkodó megjegyzés volt, hanem abszolút telitalálat, ráadásul megérdemeltem. Úgy tűnt, mintha mindig ügyeket hajszolnék, még hétvégén is. Mélyen legbelül tudtam, hogy el kellene kezdenem gyakrabban fogócskázni a lányommal a hátsó kertben. Lassan kezdett elszállni az az idő, amikor még megtehetem.

– Meg fogom látogatni – ígértem. – Mostantól kezdve. Mit szólsz ehhez a hétvégéhez?

– Rendben. Megmondjam neki ma este?

– Hm, talán várj holnapig, csak hogy biztosan tudjam.

Megajándékozott eggyel azok közül a sokat tudó bólintásai közül. Korábban már többször átestünk ezen a párbeszéden.

– Remek! Tudasd velem holnap!

Ezúttal nem élveztem a szarkazmusát.

– Mire van szüksége? – kérdeztem, megpróbálva visszaszúrni, csakhogy legalább kvittek legyünk.

– Épp most mondtam el, hogy mire van szüksége. Többre belőled az életében.

– Rendben. Megígérem, hogy teljesíteni fogom.

Nem válaszolt.

– Komolyan mondom, Maggie. Holnap felhívlak.

Felnézett rám, s ha tehette volna, megöl a pillantásával.

Már korábban is megkaptam tőle, amikor azt mondta, hogy csak beszélek, de nem teszek semmit, ha az apaságról van szó. De a bírói ülésszak elkezdődött, s ez megmentett. A bíró kilépett a szobájából, majd felsétált a lépcsőn a pulpitusra. A törvényszolga rendre intette a tárgyalótermet. Szó nélkül otthagytam Maggie-t az ügyészi asztalnál, s visszamentem a korlátnál lévő székek egyikéhez.

A bíró megkérdezte a hivatalnokát, hogy van-e bármi, amit meg kell beszélni azelőtt, hogy az őrizetbe vetteket kihozzák. Nem volt semmi, így a bíró kirendelte az első csoportot. Csakúgy, ahogy a lancasteri bíróságon, itt is volt egy nagyobb váróterem az őrizetbe vett alperesek számára. Felálltam, és az üvegajtóhoz mentem. Amikor megpillantottam az ajtón átballagó Roulet-t, odaintettem magamhoz.

– Maga lesz az első – közöltem vele. – Megkértem a bírót, hogy szívességből vegye előre. Megpróbálom kivinni magát innen.

Mindez nem volt igaz. Nem kértem meg a bírót semmire, de még ha meg is tettem volna, ő semmi esetre sem tett volna nekem efféle szívességet. Roulet kizárólag a tárgyalótermi médiajelenlét miatt került előbbre. Általános gyakorlat, hogy a médiás ügyeket veszik előre. Egyrészről ez szívesség az operatőrök felé, akiknek állítólagosan más feladataik is vannak, másrészről viszont a tárgyalóteremben is kisebb a feszültség, amikor az ügyvédek, alperesek és még a bíró is anélkül tud dolgozni, hogy a televízió kamerái rájuk szegeződnének.

– Miért van itt a kamera? – súgta Roulet rémülten. – Miattam?

– Igen, maga miatt. Valaki leadta a drótot az ügyről. Ha nem akarja, hogy lefilmezzék, használjon engem pajzsként.

Roulet átlépett a másik oldalamra, így kitakartam a tárgyalóterem túlsó felén álló felvevőgép fókuszából. Ezzel csökkent az esélye annak, hogy az operatőr el tudja adni a sztorit és a filmet valamelyik helyi hírcsatornának. És ez jó volt. Egyben azonban azt is jelentette, hogy amennyiben mégis képes eladni a sztorit, akkor én kerülök a hozzátartozó képek fókuszpontjába. És ez is jó dolog volt.

Szólították a Roulet-ügyet – a nevét természetesen rosszul ejtette ki a hivatalnok. Maggie bejelentette magát a vád képviseletében, majd bejelentkeztem én is. Maggie felsorolta a vádakat, a maga szokásos módján, amolyan Maggie McFierce-stílusban. Roulet-nak gyilkossági kísérlettel és nemi erőszakkal kellett szembenéznie. Ezekkel a vádpontokkal Maggie egyszerűbben tudott az óvadék elutasítása mellett érvelni.

A bíró tájékoztatta Roulet-t az alkotmányos jogairól, majd meghatározta a perkezdő tárgyalás időpontját. Március 21-ét tűzte ki. Roulet nevében felszólalva megkértem a résztvevőket, hogy tárgyaljuk meg az óvadék nélküli megállapodás kérdését. Az indítvány heves és lendületes adok-kapok sorozatot váltott ki Maggie és köztem, s a párbajt a bíró vezényelte, aki tisztában volt azzal, hogy egykor házasok voltunk, hiszen ő is ott volt az esküvőnkön. Miközben Maggie felsorolta az áldozat ellen elkövetett kegyetlenségeket, én Roulet-nak a társadalomban betöltött szerepét és jótékonysági tevékenységeit hangsúlyoztam ki, majd a galérián ülő C. C. Dobbsra mutattam, és felajánlottam, hogy hívjuk le a tanúk padjára, hogy tovább tárgyalhassuk Roulet kedvező társadalmi pozícióját. Dobbs volt az adu ászom. Az ő jogi közösségben betöltött státusa feleslegessé teszi Roulet társadalmi helyzetének taglalását, és nyilvánvalóan hatni fog a bíróra, aki a szavazók jóindulatának – no meg a kampányfinanszírozókénak – köszönhetően ülhetett a pozíciójában odafent, a pulpituson.

– A dolog lényege, bíró úr, hogy az állam nem tudja bizonyítékokkal alátámasztani, hogy ez az ember kockázatot vagy veszélyt jelentene a társadalom számára – jelentettem ki befejezésként. – Mr. Roulet mély gyökerekkel kötődik ehhez a közösséghez, és szándékában áll erőteljesen és nyomatékkal megtámadni az ellene felhozott hamis vádakat.

Szándékosan használtam a megtámadni szót, arra az esetre, hátha a nyilatkozat nyilvánosságra kerül, és az a nő is nézi, aki kifőzte a vádakat.

– Bíró úr – vágott vissza azonnal Maggie –, minden színjátékot félretéve, nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy ebben az esetben az áldozatot brutálisan…

– Ms. McPherson! – szakította félbe a bíró. – Azt hiszem, épp elégszer végigmentünk már ezen oda is és vissza is. Tisztában vagyok az áldozat sérüléseivel, csakúgy, mint Mr. Roulet társadalmi státusával. Ezenfelül a naptáram is tele van mára. Egymillió dolláros óvadékot határozok meg. Ezenkívül elrendelem, hogy Mr. Roulet ellenőrzés céljából hetente megjelenjen a bíróságon. Ha egyetlenegyszer is elmulasztja a megjelenést, elveszíti a szabadságát.

Gyorsan kipillantottam a karzatra, ahol Dobbs ült Fernando Valenzuela mellett. Dobbs vékony ember volt, aki leborotválta a fejét, hogy leplezze a korral járó kopaszodását. Soványságát hangsúlyozta Valenzuela terjedelmessége. Jelre vártam, hogy elfogadjam-e a bíró óvadékkal kapcsolatos rendelkezését, vagy pedig próbáljak egy alacsonyabb összeg mellett érvelni. Néha, amikor a bíró azt hiszi, hogy ajándékot ad, visszájára fordulhat a dolog, és többet követelnek tőle, vagy – mint ebben az esetben – kevesebbet.

Dobbs az első sor első székén ült. Egyszerűen felállt és elindult kifelé a tárgyalóteremből, hátrahagyva Valenzuelát. Mindezt úgy értelmeztem, hogy hagyjam békén az óvadékos témát, mert a Roulet család megbirkózik az egymillióval. Visszafordultam a pulpitushoz.

– Köszönöm, bíró úr! – mondtam.

A hivatalnok azonnal szólította a következő ügyet. Maggie-re pillantottam, aki épp becsukta annak az ügynek az aktáját, melynek többé nem volt az ügyésze. Aztán felállt, majd végigsétált a korlát mellett, aztán a központi folyosón át ki a tárgyalóteremből. Nem szólt egy szót sem senkihez, és nem is nézett vissza rám.

– Mr. Haller!

Visszafordultam az ügyfelemhez. Mögötte megpillantottam az őrt, aki azért jött, hogy visszavigye a zárkába. Hamarosan visszabuszoztatják a fél háztömbnyi úton a börtönbe, aztán attól függően, hogy milyen gyorsan dolgozik Dobbs és Valenzuela, még aznap ki is engedik.

– Elkezdek dolgozni Mr. Dobbsszal, és kihozzuk – mondtam. – Aztán leülünk, és beszélgetünk egy keveset az ügyről.

– Köszönöm! – szólt hátra Roulet, akit már el is vezettek. – Köszönöm, hogy eljött!

– Ne feledje, amit mondtam! Ne beszéljen idegenekkel! Ne beszéljen senkivel!

– Igen, uram!

Miután elment, a korláthoz sétáltam. Valenzuela az ajtónál várt széles mosollyal az arcán. Roulet óvadéka valószínűleg a legnagyobb volt, amit életében eddig biztosított. Ez azt is jelentette egyben, hogy a tortaszelete is a legnagyobb lesz, amihez valaha is hozzájutott. Amint átléptem az ajtón, megragadta a karomat.

– Na, nem megmondtam? – kérdezte. – Valódi franchise ügyfelet fogtunk ki, főnök!

– Meglátjuk, Val – mondtam. – Majd meglátjuk.

Öt

A gépezet minden ügyvédje két árlistával dolgozik. Van egy A-lista, ami azokat a díjakat tartalmazza, amit az ügyvéd kapni szeretne bizonyos elvégzett szolgáltatásokért. És van egy B-lista, ez pedig azokat a díjakat tartalmazza, amiért még éppen hajlandó dolgozni, mert ez minden, amit az ügyfél ki tud fizetni. A franchise ügyfél az az alperes, aki tárgyalásra akarja vinni a dolgot, és van elég pénze, hogy kifizesse az ügyvédje A-listás díjait. Az első meghallgatástól kezdve egészen a vád alá helyezésen keresztül az előtárgyalásig, majd onnan a fő tárgyalásig és a fellebbezésig a franchise ügyfél több száz, ha nem több ezer kiszámlázható munkaórát jekent. Két vagy akár három éven át is képes tankolni az autót. Ott, ahol én vadászom, ők a dzsungel legritkább és legkeresettebb fenevadjai.

És kezdett úgy tűnni, hogy Valenzuela rátalált a kincsesbányára. Louis Roulet kezdett egyre inkább franchise ügyfélnek tűnni. Mindez varázsigének hatott a szememben. Közel két év telt el azóta, hogy bármi olyasmibe belefutottam volna, ami akár csak meg is közelítette a franchise ügy vagy ügyfél fogalmát. Hat számjegyű jövedelmet hozó ügyről beszélek. Számos olyan esetem volt, amely kezdetben úgy tűnt, talán eléri ezt a ritka szintet, de soha egyik sem vitte át a lécet.

Amikor kiléptem az ajtón, C. C. Dobbs már odakint várakozott a folyosón, a tárgyalóterem előtt. Az alul elterülő hivatali komplexumra néző üvegfal mellett állt. Odasiettem hozzá. Néhány másodpercnyi előnyöm volt a tárgyalóteremből most kiballagó Valenzuelához képest, s mindenképp akartam néhány szót négyszemközt váltani Dobbsszal.