részlet

„L. M. Montgomery” is a trademark of Heirs of L. M. Montgomery Inc.

„Anne of Green Gables” and other indicia of „Anne” are trademarks of The Anne of Green Gables Licensing Authority Inc.

A mű eredeti címe: Anne of Avonlea

Text copyright © L. M. Montgomery

Introduction © Kate Macdonald Butler, 2023

Hungarian translation © Ruff Orsolya 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

L. M. Montgomery: Anne of Avonlea

L. C. Page & Company, Boston, 1909

All rights reserved.

Borító, könyvterv © Magyari-Ésik Zsófia, 2024

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2024

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Ruff Orsolya

Szerkesztette: Edinger Kata

Olvasószerkesztő: Lehotka Gábor

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN: 978 963 584 532 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

1. Egy dühös szomszéd

2. Az elhamarkodott üzlet

3. Mr. Harrison otthonában

4. Eltérő vélemények

5. Ízig-vérig tanítónő

6. Minden rendű és rangú férfi… és nő

7. Hív a kötelesség

8. Marilla ikreket fogad örökbe

9. Színes zűrzavar

10. Davy a móka nyomában

11. Tények és ábrándképek

12. Egy peches nap

13. Egy nagyszerű piknik

14. Egy veszély elhárul

15. A vakáció kezdete

16. Várakozás és remény

17. Mennyi-mennyi balszerencse

18. Kaland a Tory úton

19. Csak egy boldog nap

20. Miként az gyakran megesik

21. Kedves Miss Lavendar

22. Ez meg az

23. Miss Lavendar románca

24. Próféta a saját hazájában

25. Botrány Avonlea-ben

26. Az út kanyarulatánál

27. Egy délután a kőházban

28. A herceg visszatér az elvarázsolt kastélyba

29. Költészet és próza

30. Esküvő a kőházban

Idézetek és magyarázatok

Egykori tanáromnak,

Hattie Gordon Smith-nek

hálás emlékül az együttérzéséért és a bátorításáért.

Előszó

2023 tavaszán felkértek, hogy írjak új előszót a Manó Könyvek Kiadónál megjelenő, gyönyörű, új magyar kiadáshoz. Az Anne a Zöld Oromból eredetijét nagyanyám, Lucy Maud Montgomery írta sok-sok évvel ezelőtt. A könyv angol nyelven először 1908-ban jelent meg, és a sorozat végül nyolc kötetre gyarapodott, melyek közül az utolsó az 1938-as Anne családja körében.

Édesapám L. M. Montgomery fiatalabbik fia, Stuart volt. Igen nagy örömére szolgált volna, ha láthatja az Anne-könyvek családunk által jóváhagyott s a Manó Könyveknél megjelenő, gyönyörű, új kiadását. E bevezető révén családom más tagjai és L. M. Montgomery idősebb fia, Chester gyermekei és unokái szívélyes üdvözletüket küldik a magyar olvasóknak.

Mindig nagy öröm volt számomra, hogy nagyanyám írásai világszerte ennyi embert megérintettek. Rendszeresen eljárok az L. M. Montgomery Intézet és a Prince Edward-szigeti Egyetem által kétévenként megrendezett nemzetközi konferenciákra, hogy találkozhassak olyan irodalmárokkal és olvasókkal, akik nagyanyám írásait és szellemiségét tanulmányozzák és élvezik. Tudomásom szerint Magyarországról eddig még sosem vett részt irodalomkutató a Prince Edward-szigeti konferencián, és felmerült bennem, hátha most a magyar olvasók és akadémikusok egy új generációjában ébred fel a kedv L. M. Montgomery munkásságának tanulmányozása iránt. Családomnak sokat jelent a tudat, hogy ez az új kiadás újabb olvasókkal ismerteti meg az irodalomtörténet egyik igazán kortalan alakját – Anne Shirley-t.

Mindig is tudtam, hogy az Anne Shirley-sorozat valami varázslatos vonzerővel bír, nem számít, mikor és hol vagy hány évesen olvassa az ember, hogy milyen nemű vagy milyen nemzetiségű. E műveket övező szeretetet mi sem bizonyíthatja jobban, mint hogy több mint harmincöt nyelven jelent már meg, és az olvasókat világszerte továbbra is lenyűgözi Anne Shirley. Úgy tűnik, ő egy egyetemes nyelven beszél.

Az Anne Shirley-sorozat világa a mindennapi életet jeleníti meg: virágokat és a természet szépségeit, az otthon melegét, a gyermekek és felnőttek csendes, szelíd és gyakran igen változékony érzelmeit. Mesél szívfájdalomról, magányról, ahogy jóságról és szeretetről is. Mesél családról, barátságról és „beilleszkedésről”. És éppen így arról is, milyen, ha nem találja a helyét az ember, mert vörös a haja, vagy mert árva, de ennek dacára mégis megtanulja elfogadni saját egyediségét. Világszerte a mai napig azonosulnak az olvasók Anne különleges természetével, azzal, ahogy igyekszik elfogadtatni magát, sokszor lobbanékony és heves, küzd az igazságért és az álmaiért.

Szívből szeretem ezeket a könyveket és a szereplőit, sokadik olvasásra sem tudom megunni. Anne Shirley és Avonlea többi lakója arra tanítanak bennünket, hogy a kedvesség és a nyitottság együtt járnak. Nagyon örülök, hogy ezeknek a könyveknek egy-egy újabb kiadásai is elérhetők a magyar olvasók számára.

Anne barátja, Gilbert az első regény végén kedvesen így szól Anne-hez: „Mi nagyszerű barátok leszünk.” Kívánom, hogy az Annes Shirley-sorozat új kiadása magyar olvasók egy új generációjának segítsen abban, hogy nagyszerű barátokká válhassanak, és általuk szebb hely lehessen ez a világ.

Kate Macdonald Butler

Amerre lép, nyomában virág nyílik

A kötelesség gondos útjain,

Életünk kemény, merev vonalai

Meghajlanak szépsége ívét követve.

Whittier

1. fejezet
Egy dühös szomszéd

Egy szikrázó augusztusi délutánon egy magas, karcsú, „tizenhat és fél éves”, komoly, szürke szemű, barátai szerint gesztenyebarna hajú lány azzal a szilárd elhatározással ült le a Prince Edward-szigeti tanyaház széles, vörös homokkő küszöbére, hogy értelmezni fogja Vergilius jó néhány sorát.

Ám egy olyan augusztusi délután, mikor kék párafoszlányok ülik meg az aratás utáni lankákat, incselkedve suttognak a szellők a nyárfák között, és a cseresznyéskert sarkában kiragyognak a fiatal fenyők sötét csalitosa előtt táncoló piros pipacsok, inkább csábít álmodozásra, mint a holt nyelvek bogarászására. A mellőzött Vergilius kisvártatva a földre csúszott, és Anne, miközben állát összekulcsolt kezére támasztotta, és szemét a hatalmas fehér hegyként épp Mr. J. A. Harrison háza fölött feltorlódó pompázatosan bolyhos felhőkre függesztette, gondolatban már messzire kalandozott egy olyan gyönyörűséges világban, ahol egy bizonyos iskolai tanító csodálatos munkát végzett, mikor jövőbeni államférfiak sorsát egyengette, és szárnyaló, fennkölt becsvággyal töltötte meg az ifjú elméket és szíveket.

Ám az kétségtelen, hogy ha az ember a szikár tényekre szorítkozik – amihez, valljuk be, Anne ritkán folyamodott, hacsak nem volt éppenséggel rákényszerítve –, akkor nem tűnt valószínűnek, hogy az avonlea-i iskola oly’ ígéretes táptalaja lett volna a majdani kiválóságoknak: noha az ember sosem tudhatja, mi minden történhet, ha egy tanítónő jóra használja befolyását. Anne mindenesetre rózsaszín eszményképeket dédelgetett arról, miket vihetne véghez egy tanár, mikor a helyes úton jár; gondolatban éppen egy elbűvölő jelenet közepén tartott, mikor is negyven év múltán egy nevezetes személyiség – csak épp az maradt jótékony homályban, hogy mitől is lesz majd híres, de Anne szívének kedves lett volna, ha egy egyetemi rektor vagy a kanadai miniszterelnök lenne az illető – mélyen meghajol ráncos keze fölött, és biztosítja afelől, hogy Anne volt az első, ki meggyújtotta benne a törekvés tüzét, és az életben elért sikereit azoknak a leckéknek köszönheti, melyeket réges-rég az avonlea-i iskolában ő maga csepegtetett belé. Ezt a kellemes látomást egy roppant kellemetlen közjáték zavarta meg.

Egy illedelmes kis jerseytehén kocogott végig az ösvényen, és öt másodperccel később megérkezett Mr. Harrison – már amennyiben a „megérkezett” nem lenne túlságosan is enyhe kifejezés annak leírására, ahogyan berontott az udvarra.

Nem bajlódott a kapunyitással, hanem átvetette magát a kerítésen, és mérgesen lecövekelt a meghökkent Anne színe előtt, aki már talpon volt, és némi megrökönyödéssel figyelte a férfit. Mr. Harrison volt az új, jobb kéz felé eső szomszédjuk, ámbátor még sosem találkozott vele személyesen, csak messziről látta egyszer-kétszer.

Kora áprilisban, mielőtt Anne hazatért volna az Akadémiáról, Mr. Robert Bell, akinek a tanyája nyugaton határos a Cuthbert-gazdasággal, mindenét pénzzé tette, és Charlottetownba költözött. Tanyáját egy bizonyos Mr. J. A. Harrison vásárolta meg, akinek csak a nevét lehetett tudni, meg azt, hogy új-brunswicki származású. Ám alig egy hónapja volt Avonlea-ben, és már az a hír járta róla, hogy különös ember – „egy csodabogár”, mondogatta róla Mrs. Rachel Lynde. Mrs. Rachel pedig szókimondó asszony, amit tudnak jól, akik már korábbról ismerik. Mr. Harrison kétségkívül más volt, mint a többi ember – és, miként az közismert, ez bizony nagyon is jellemző a csodabogarakra.

Először is, saját maga tartotta rendben a házat, és mindenki füle hallatára kijelentette, hogy a földjén aztán nem akar semmiféle bolond asszonynépet látni. Avonlea asszonyai erre úgy álltak bosszút, hogy hátborzongató történeteket meséltek a háztartásáról meg a főzési tudományáról. Mr. Harrison felvette a kis John Henry Cartert White Sandsből, és John Henry kezdte terjeszteni a történeteket. Ezek szerint a Harrison-házban az étkezéseknek sosem volt meghatározott időpontjuk. Mr. Harrison csak „bekapott valamit”, ha éhség gyötörte, és ha John Henry éppen a közelében lábatlankodott, akkor részesült belőle, ám ha mégsem, akkor várnia kellett, míg Mr. Harrisonra megint rátört az éhség. John Henry gyászosan bizonygatta, hogy már rég éhen halt volna, ha vasárnaponként nem menne haza, hogy jól megtömje a hasát, és hogy az anyja hétfő reggelenként mindig egy kosár „elemózsiával” engedi útnak.

Ami a mosogatást illeti, Mr. Harrison még csak nem is próbált úgy tenni, mintha fűlne hozzá a foga, inkább megvárta, hogy beköszöntsön egy esős vasárnap. Akkor az esővizes hordóban egyszerre elmosogatott mindent, és hagyta odakint szárazra csöpögni.

Mr. Harrison mindemellett „zsugori” volt. Mikor arról lett volna szó, hogy a maga szerény adományával járuljon hozzá a nagytiszteletű Mr. Allan javadalmazásához, nem átallotta azt mondani, először megvárná, hogy neki magának hány dollár értékű haszna származik majd a prédikációjából – ő ugyanis nem szeret zsákbamacskát vásárolni. És amikor Mrs. Lynde felkereste, hogy adakozzék a missziók javára – és mellékesen körülnézzen a házban –, Mr. Harrison azt mondta neki, hogy az avonlea-i pletykás vénasszonyok között több a pogány, mint a világ bármely más pontján, ahol volt szerencséje megfordulni, és szíves örömest adakozna egy olyan missziónak, amely keresztény hitre térítené őket, ha netán kedve támad megszervezni. Mrs. Rachel gyorsan kimentette magát, és azt mondta, jobb is, hogy a szegény jó Mrs. Robert Bell már a sírban fekszik, mert megszakadna a szíve, ha látná, milyen állapotban van a háza, amely egykor oly sok büszkeségre adott neki okot.

– Ő aztán minden második nap felsúrolta a konyha padlóját – mesélte méltatlankodva Mrs. Lynde Marilla Cuthbertnek –, és ha most látnád! Fel kellett csippentenem a szoknyámat, miközben végigmentem rajta!

Arról nem is beszélve, hogy Mr. Harrisonnak volt egy Gyömbér nevű papagája. Avonlea-ben senki sem tartott papagájt; következésképp aligha tartották tiszteletre méltónak az efféle hóbortot. Na, és micsoda papagáj volt az! Ha az ember hihetett John Henry Carternek, akkor bizony még nem hordott ilyen szentségtelen madarat a hátán a föld. Hajmeresztően tudott káromkodni. Mrs. Carter azon nyomban kimenekítette volna onnan John Henryt, ha biztos lett volna abban, hogy talál neki másik helyet. Ráadásul Gyömbér egyszer kicsípett egy darabkát John Henry tarkójából, amikor a fiú túl közel hajolt a kalitkához. Mikor a szerencsétlen John Henry vasárnaponként hazament, Mrs. Carter mindenkinek megmutatta a csípés helyét.

Mindez egy szempillantás alatt átsuhant Anne agyán, miközben Mr. Harrison szótlanul és szemlátomást haragosan megállt előtte. Mr. Harrisont a legnyájasabb kedvében sem lehetett jóképű férfiúnak nevezni; alacsony volt, kövér és kopasz; kerek arca most szabályosan lila volt a haragtól és dülledt kék szeme majd’ kiguvadt, Anne pedig arra gondolt, hogy még életében nem látott ilyen csúnya embert.

Mr. Harrisonnak egyszer csak megeredt a nyelve.

– Ezt nem tűröm tovább – fröcsögte –, egy nappal sem, hallja ezt, kisasszony? Az áldóját, most már harmadjára történik, kisasszony… harmadjára! Az én türelmemnek is van határa, kisasszony. Legutóbb már figyelmeztettem a nénikéjét, hogy még egyszer ne engedje… de ő csak hagyta… hogy mit akar ezzel, azt szeretném én tudni. Ezért vagyok most itt, kisasszony.

– Elmagyarázná, mi a baj? – kérdezte Anne a lehető legméltóságteljesebb modorában. Újabban sokat gyakorolta, hogy olajozottan működjön majd, mikor elkezdődik az iskola; ám a mérges J. A. Harrisonra szemlátomást semmiféle hatást nem gyakorolt.

– Hogy baj? Az áldóját, elég nagy a baj, amondó vagyok. A baj az, kisasszony, hogy a nénikéjének ezt a jerseytehenét már megint a zab között találtam, alig fél órája. Harmadjára, úgy ám. Ott találtam múlt kedden, és ott találtam tegnap is. Akkor idejöttem és mondtam a nénikéjének, ezt ne engedje még egyszer. De csak engedte. Hol van most a nénikéje, kisasszony? Csak egy percig háborgatnám, és megmondanám neki, ami a begyemet nyomja… ami J. A. Harrison begyét nyomja, kisasszony.

– Ha Miss Marilla Cuthbertre gondol, ő nem a nénikém, és lement Kelet-Graftonba, hogy meglátogassa az egyik távoli rokonát, aki nagyon beteg – mondta Anne, minden szóval egyre méltóságteljesebben. – Nagyon sajnálom, hogy a tehenem betört a zabföldjére… ő ugyanis az enyém, és nem Miss Cuthberté… Matthew-tól kaptam három éve, még kisborjú volt, mikor megvette Mr. Belltől.

– Még hogy sajnálja, kisasszony! A sajnálattal sokra megyek. Jobban teszi, ha felkerekedik, hogy a saját szemével lássa, micsoda pusztítást végzett az az állat a zabomban… a közepétől a széléig kitaposta, kisasszony.

– Nagyon sajnálom – ismételte meg határozott hangon Anne –, de Dolly biztosan nem tört volna át rajta, ha megjavította volna a kerítését. Hiszen a maga kerítése az, ami elválasztja a zabföldet a legelőnktől, és a minap láttam, hogy éppenséggel nincs valami jó állapotban.

– Semmi baja a kerítésemnek – vetette oda Mr. Harrison, akit csak még jobban feltüzelt ez a visszavágás. – A drótkerítés sem tudna távol tartani egy olyan démoni tehenet, mint ez itt. És én mondom, maga vörös hajú fruska, ha a tehén a magáé, amint azt mondja, akkor jobban tenné, ha távol tartaná mások gabonájától, ahelyett, hogy itt lebzsel, és sárga borítós regényeket olvasgat… – Azzal metsző pillantást vetett az Anne lábánál heverő ártatlan, cserszínű Vergiliusra.

Abban a szempillantásban nemcsak Anne haja lett égővörös színű – ami az ő esetében mindig is érzékeny pont volt.

– Inkább legyen a hajam vörös, mint hogy ne is legyen, leszámítva néhány pamacsot a fülem mögött! – vágott vissza.

A célzás az elevenébe talált, hiszen Mr. Harrison valóban nagyon érzékeny volt a kopaszságára. A haragtól megint csak elállt a szava, és szótlanul bámulta Anne-t, aki közben visszanyerte lélekjelenlétét és tovább ütötte a vasat. – Tekintettel lehetek önre, Mr. Harrison, mivel nekem van képzelőerőm. Így aztán könnyen el tudom képzelni, milyen keserves dolog lehet, ha az ember egy tehenet talál a zabföldjén, és én igazán nem táplálok haragot mindazért, amit a fejemhez vágott. Ígérem, hogy Dolly soha többé nem fog betörni az ön zabföldjére. Erre a becsületszavamat adom.

– Gondoskodjon róla, hogy így is legyen! – motyogta némileg visszafogottabb hangon Mr. Harrison; de azért elég mérgesen viharzott el, és Anne hallotta magában morogni, míg csak hallótávolságon kívül nem került.

Anne feldúltan masírozott végig az udvaron, és a fejőkarámba zárta a komisz tehenet.

– Hacsak nem dönti ki a kerítést, innen aztán nem fog kijutni – mélázott. – De most olyan, mint egy kezes bárány. Én mondom, biztosan betegre ette magát abból a zabból. Bárcsak eladtam volna Mr. Shearernek, amikor meg akarta venni a múlt héten, de akkor azt gondoltam, érdemes kivárni a marhaárverést, hadd menjen a többivel! Igaz lehet, amit Mr. Harrisonról mondanak, hogy egy csodabogár. Bizonyos, hogy benne aztán nyoma sincs semmiféle rokon léleknek.

Anne ugyanis mindig résen volt, hátha rokon lelkekkel hozza össze a sors.

Marilla Cuthbert hajtott be épp az udvarra, amikor Anne visszatért, így már rohant is, hogy elkészüljön a teával. Az uzsonnaasztalnál azután alaposan megtárgyalták az esetet.

– Boldog leszek, ha már túl leszünk az árverésen – mondta Marilla. – Túl nagy felelősség ilyen sok jószágot tartani egy helyen, különösen, ha nincs más, aki felügyelné őket, csak az a megbízhatatlan Martin. Még nem ért vissza, pedig aztán fogadkozott, hogy tegnap estére már itt lesz, ha szabadnapot adok neki, hogy elmehessen a nénikéje temetésére. Én aztán nem tudom, hány nénikéje lehet. Egy éve, amióta elszegődött hozzám, ez már a negyedik, aki elhalálozott. Hálát adok az égnek, ha végre raktárba kerül a termés, és Mr. Barry átveszi a tanyát. Amíg Martin vissza nem tér, be kell zárnunk Dollyt a karámba, és azután is csak a hátsó legelőre lehet majd kiengedni, előtte pedig meg kell javítani az ottani kerítést. Én mondom, csőstül jönnek a gondok, ahogy Rachel szokta volt emlegetni. Itt van például a szegény haldokló Mary Keith, csak a jó ég tudja, mi lesz majd a két gyerekével. Van egy fivére Brit Columbiában, és már írt is neki, de hírt még nem kapott felőle.

– Milyenek a gyerekek? Hány évesek?

– Hatévesek múltak… ikrek.

– Ó, engem mindig is úgy érdekeltek az ikrek, amióta Mrs. Hammondnak annyi volt – élénkült fel Anne. – Csinosak?

– Egek, hát képtelenség megmondani… ahhoz túlságosan koszosak voltak. Davy homoktortát készített odakint, és Dora utánament, hogy behívja. Davy erre belenyomta a fejét a legnagyobb homoktortába, és amikor Dora sírva fakadt, belenyomta a sajátját is, és a homokban dagonyázott, így bizonygatva, hogy a testvérének igazán nincs oka itatni az egereket. Mary azt mondja, hogy Dora jóravaló gyerek, de Davy igazi rosszcsont. Jószerével semmilyen nevelésben nem részesült. Kisbaba volt még, mikor az édesapja elhunyt, és Mary azóta szinte egyfolytában beteg.

– Mindig is sajnáltam azokat a gyerekeket, akik nem kaptak jó nevelést – jegyezte meg komolyan Anne. – Maga aztán tudja, hogy én sem kaptam, amíg a maga keze közé nem kerültem. Remélem, a bácsikájuk gondoskodik majd róluk. Miféle rokonságban áll Mrs. Keithszel?

– Maryvel? Az ég adta egy világon semmilyenben. A férje… harmadfokú unokatestvérünk volt. Viszont Mrs. Lynde épp most érkezik az udvaron keresztül. Sejtettem, hogy majd hallani akarja, mi van Maryvel.

– Ne meséljen neki semmit Mr. Harrisonról meg a tehénről! – rimánkodott Anne.

Marilla megígérte; de teljesen feleslegesen, mert alighogy Mrs. Lynde elhelyezkedett, már meg is jegyezte: – Carmodyból hazafelé jövet láttam, hogy Mr. Harrison a ti teheneteket kergeti a zabföldjén. Gondoltam is magamban, hogy alig lát a pipától. Nagy ribilliót csapott?

Anne és Marilla titokban egymásra mosolyogtak. Avonlea-ben kevés dolog kerüli el Mrs. Lynde figyelmét. Épp aznap reggel jegyezte meg Anne: – Ha éjfélkor bemenne az ember a saját szobájába, rázárná az ajtót, behúzná a sötétítőt, és tüsszentene egyet, Mrs. Lynde másnap megkérdezné, hogy hogy szolgál a kedves egészsége!

– Gondolom – ismerte el Marilla. – Én nem voltam itthon. Anne-nek mondta meg a magáét.

– Felettébb barátságtalan ember – mondta Anne, és bosszúsan megrázta vörös haját.

– Ahogy mondod – nyugtázta komoran Mrs. Rachel. – Tudtam én, hogy semmi jó nem kerekedik ki abból, hogy Robert Bell egy új-brunswicki alaknak adta el a birtokát, úgy bizony. Én nem tudom, mi lesz Avonlea-ből, ha ennyi idegen tódul ide. Még megérjük, hogy a saját fedelünk alatt sem lesz biztonságos nyugovóra térni.

– Miféle idegenek költöznek még ide? – kérdezte Marilla.

– Hát nem hallottad? Először is, ott a Donnell família. Kibérelték Peter Sloane régi házát. Peter fogadta fel a férfit a malom üzemeltetésére. Keletről jöttek, és senki nem tud róluk semmit. Azután annak a henye Timothy Cottonnak a családja is felköltözik White Sandsből, de majd csak púp lesznek a hátunkon. A férfi tüdőbajos – mikor épp nem lop –, a felesége meg puhány teremtés, egy szalmaszálat sem tesz keresztbe. Ülve mosogatja el a szennyes edényt. Mrs. George Pye meg magukhoz vette a férje árván maradt unokaöccsét, Anthony Pye-t. A fiú hozzád jár majd iskolába, Anne, készülj fel, hogy sok borsot tör majd az orrod alá, úgy bizony! És lesz még egy idegen nebulód is. Paul Irving érkezik majd az Államokból a nagyanyjához. Marilla, emlékszel az apjára… Stephen Irvingre, aki odaát, Graftonban faképnél hagyta Lavendar Lewist?

– Én nem gondolom, hogy faképnél hagyta. Volt valami vita köztük… azt hiszem, mindkettőjüknek vaj volt a fején.

– Mindenesetre nem vette feleségül, és azt mondják, Lavendar azóta roppant különösen viselkedik… egymaga él abban a kis kőházban, amit Visszhang-laknak nevezett el. Stephen meg elköltözött az Államokba, közös vállalkozást indított a bácsikájával és elvett egy jenki nőt. Azóta nem látogatott haza, holott az anyja azért egyszer-kétszer meglátogatta. A felesége két éve halt meg, és Stephen most hazaküldi egy időre a fiút az anyjához. Tízéves, és ki tudja, vajon jóravaló diák lesz-e belőle. Az ember sosem tudhatja, hányadán áll ezekkel a jenkikkel.

Mrs. Lynde mindazokra, akik szerencsétlenségükre nem a Prince Edward-szigeten születtek vagy nőttek fel, azzal az eltökéltséggel nézett, mintha azt kérdezné: „Származhat-e valami jó Názáretből?”1 Persze lehetséges, hogy máskülönben jó emberekről volt szó; de a kételkedéssel nem lehetett nagyot tévedni. Különös előítélettel viseltetett a „jenkikkel” szemben. A férjét egyszer tíz dollárral megrövidítette egy munkaadója Bostonban, és sem angyalok, sem fejedelmek, sem jelenvalók2 nem győzhették meg Mrs. Rachelt arról, hogy ezért nem az egész Egyesült Államok a hibás.

– Az avonlea-i iskolának nem fog rosszat tenni egy kis vérfrissítés – közölte szárazon Marilla –, és ha ez a fiú csak egy kicsit is hasonlít az apjára, akkor nem lesz vele semmi gond. Steve Irvingnél nem volt kedvesebb fiú ezen a környéken, még ha egyesek büszkének is tartották. De azt kell mondanom, Mrs. Irving bizonyára boldog, hogy nála van a gyermek. Nagyon magányosan éldegélt, amióta a férje meghalt.

– Jaj, lehetséges, hogy rendes fiú, mégis más, mint az avonlea-i gyerekek – mondta Mrs. Rachel, mintha ez a kijelentése eldöntené a kérdést. Mrs. Rachel meglátásai, legyenek szó bárki emberfiáról, helyről vagy éppenséggel tárgyról, mintha kőbe lettek volna vésve. – Mit hallok, Anne, egy faluszépítő egylet elindításán töröd a fejed?

– A legutóbbi Vitaklubon beszéltünk róla néhány lánnyal meg fiúval – válaszolta Anne és elpirult. – Jó dolognak tartották… és így gondolja Mr. és Mrs. Allan is. Már sok faluban működik hasonló.

– Ha belevágsz, csak mérhetetlen bosszúságot okozol magadnak. Hagyd a csudába, Anne, én amondó vagyok! Az emberek nem szeretik, ha fejleszteni akarják őket.

– Ó, de mi nem az embereket akarjuk fejleszteni, hanem magát Avonlea-t. Sok olyan tennivaló akad, amivel szebbé lehetne varázsolni. Például nem lenne pompás, ha rá tudnánk beszélni Mr. Levi Boultert, hogy bontsa le azt a szörnyű régi házat a felső tanyáján?

– Minden bizonnyal – ismerte el Mrs. Rachel. – Az a régi romhalmaz már évek óta csúfítja a települést. Ám ha ti, Fejlesztők rá tudjátok venni Levi Boultert, hogy a közjó javára cselekedjék anélkül, hogy azért pénz ütné a markát, akkor annak én is nagyon szeretnék a szem- és fültanúja lenni, úgy bizony. Nem akarlak elkedvetleníteni, Anne, hiszen van abban csízió, amit elképzeltél, habár sejteni vélem, valami vacak jenki magazinból szedted, viszont épp eléggé leköt majd az iskolád, baráti tanácsként így csak annyit mondhatok, hogy ne vesződj ezekkel a fejlesztésekkel, úgy bizony. Persze tudom, hogy ha valamit egyszer a fejedbe veszel, akkor azt végig is viszed. Te valahogy mindig keresztülviszed az akaratodat.

Anne ajkának határozott körvonala arra engedett következtetni, hogy Mrs. Rachel nem járt messze az igazságtól. A szíve mélyén Anne már elhatározta, hogy mindenképp megalakítják az Avonlea Faluszépítő Egyletet. Gilbert Blythe, aki White Sandsben fog tanítani, de péntek estétől hétfő reggelig mindig itthon lesz, egészen belelkesedett; és a többiek bármire hajlandóak voltak, ami alkalmi összejöveteleket és ennek következtében némi „mulatságot” eredményezett. Hogy pontosan mik lennének majd azok a „fejlesztések”, arról Anne-t és Gilbertet leszámítva senkinek nem volt különösebb elképzelése. Ők viszont annyit értekeztek, tervezgettek, míg egy olyan ideális Avonlea képe nem körvonalazódott a fejükben, ami ha másutt nem is, de a fejükben létezett.

Mrs. Rachelnek ugyanakkor volt még egy pletyka a tarsolyában.

– A carmodyi iskolát megkapta egy bizonyos Priscilla Grant. Az Akadémián nem volt ilyen nevű iskolatársad, Anne?

– De igen. Még ilyet, Priscilla Carmodyban fog tanítani, hát ez csodálatos! – kiáltott fel Anne, és szürke szeme felragyogott, akár az esti csillagok, Mrs. Lynde pedig újfent azon morfondírozott, hogy vajon sikerül-e eldöntenie magában egyszer, hogy Anne Shirley valójában csinos teremtés-e vagy sem.

Forgalmazza

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

Norican – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License