A mű eredeti címe

Greek Myths: A New Retelling

Copyright © Charlotte Higgins, 2021

Illustrations © Chris Ofili, 2021

First published as GREEK MYTHS: A NEW RETELLING in 2021 by Jonathan Cape, an imprint of Vintage. Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

The moral right of the author and the illustrator has been asserted.

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978-963-452-755-8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

James és Emma Higginsnek

Tilda és Eleanor Lawrence-nek

Ó, hány csodatett! Halan-

dók meséje túl-

repül a tényeken oly sokszor, és

elámítanak minket a cifra szók-

kal teli, tarka mondák.

Pindarosz: Első olümpiai óda

(Kálnoky László fordítása)

Bevezetés

Gyerekkoromban a legkedvesebb könyveim közé tartozott egy görög mítoszokat tartalmazó kötet. A legidősebb bátyám – aki akkoriban kialvatlan rezidens volt – vette nekem egy kicsi, zsúfolt könyvesboltban, a londoni lakása közelében. A bolt sajnálatos módon már régen megszűnt, de én még mindig őrzöm Kenneth McLeish Children of Gods (Az istenek gyermekei) című művét Elisabeth Frink illusztrációival. A kötet történetei átjárták a gyermeki képzeletemet: többek között ez az írás indított el a klasszika-filológia és az írói pálya felé vezető úton.

Talán a képek, az erőteljes ceruzarajzok gyakorolták rám a legnagyobb hatást: Artemisz az inas, atletikus testével, Hadész, a holtak kifürkészhetetlen királya a pompás, rémisztő kocsijában, ahogy a szemére árnyat vetett a sötét sisakja. Természetesen a történetek is lenyűgöztek, hiszen különösek voltak, és vadak, tele erős boszorkányokkal, kiszámíthatatlan istenekkel meg a kardjukat lengető gyilkosokkal. Mindemellett szélsőségesnek éreztem őket: egymás életére törő családokról szóltak, lehetetlen feladatokról, amelyeket kegyetlen királyok szabtak ki, tragikusan végződő szerelemről, háborúkról, utazásokról, rettenetes veszteségekről. Volt bennük varázslat, alakváltozás, szörnyek, alászállás a holtak birodalmába. Az emberek és a halhatatlanok ugyanabban a világban éltek, amely néha veszedelmesnek, néha izgalmasnak bizonyult.

A történetek nyilvánvalóan képtelenségnek hangzottak. Persze a testvérek tényleg csatáznak egymással. Az emberek nem hisznek annak, aki valójában igazat mond. A háborúk tönkreteszik az ártatlanokat. A szerelmesek elválnak egymástól. A szülők meggyászolják a gyermekeik halálát. A nők erőszak áldozatai lesznek a férfiak miatt. A legokosabbak olykor nem veszik észre, mi történik. A törvények ellentétben állnak azzal, amit az ember igazságosnak vél. Titokzatos betegségek döntenek le városokat. Életeket tesz tönkre az árvíz és a tűzvész. A müthosz szó a görögök számára egyszerűen szájról szájra terjedő mesét jelent. A huszonegyedik századra már rég magunk mögött hagytuk azokat a politikai és vallási kereteket, amelyek között ezek a történetek eredetileg terjedtek, az erejük azonban megmaradt. A görög mítoszok továbbra is érvényesek, mert az emberi tapasztalat szélsőségeit aknázzák ki: a hirtelen, megmagyarázhatatlan katasztrófákat; a szerencse radikális megfordulását; a sorsfordító, de látszólag véletlenszerű eseményeket. Röviden: az emberi lét kemény, alapvető helyzeteivel foglalkoznak.

Az ókori görögöket és rómaiakat mindenfelől mítoszok vették körbe. A történeteket ráfestették az edényekre, amelyekből ettek és ittak, belevésték a szentélyek oromzatába, amelyek előtt áldozatot mutattak be az isteneknek; ezek adták az alapanyagot a dalaikhoz és a szertartásaikhoz. A mítoszok közös kulturális nyelvet jelentettek, olyan szövevényes, újra meg újra elágazó úthálózatot, amely a világ, valamint az emberi és isteni élet természetének a megértéséhez vezetett el.

Megmagyarázták a csillagokat. Elmesélték a növények és állatok, a sziklák és patakok teremtését. Elidőztek az egyes helyszíneken, kifejtették a városok, helyi kultuszok és családok eredetét. Megerősítették a szokásokat és a normákat – néha igazolást jelentettek az elnyomásra, főként a nőkkel és a kívülállókkal szemben.

Mindemellett közös kulturális azonosságot jelentettek a Földközi- és a Fekete-tenger között letelepedő nép számára – a görög kultúra ugyanis messze túlnyúlt a mai Görögország határain. A jelen könyvbe foglalt mesék olyan forrásokból származnak, amelyek nem kizárólag görög földeken íródtak, hanem a mai Algéria, Líbia, Egyiptom, Törökország és Irak területén is. A világ, amelyet történetekkel töltöttek meg, a mai Görögországtól Grúziáig, Spanyolországtól Szíriáig, Afganisztántól Szudánig terjedt.

A görögök gyakran szkeptikus szemmel nézték a saját mítoszaikat. A legkorábbi filozófusok megkérdőjelezték a régi történetekben leírt események valószerűségét. Ennek ellenére olykor még a rendíthetetlenül józan gondolkozású Platón is kitalált saját legendás történeteket, hogy megértesse a filozófiája üzenetét. Tőle vettük Atlantisz elveszett városának a gondolatát, az Állam című műve pedig Ér mítoszával zárul, amely az emberi lélek halál utáni útjának a felejthetetlen és furcsa története. Senki sem élhetett mítoszok nélkül.

Amikor „görög mítoszokról” beszélünk, azokra a történetekre gondolunk, amelyeket az ókori görögök és rómaiak költészetében, színdarabjaiban és prózájában találunk. Ezt a világot a fennmaradt rendkívüli vizuális kultúra eleveníti meg, beleértve kerámiákat, szobrokat és freskókat. Ezek a mítoszok a régmúlttal foglalkoznak, amikor a halhatatlanok és az emberek világa összeért, és amikor néhány rendkívüli ember szinte istenivé válhatott. Ebből az óriási, sokszínű irodalmi anyagból válogattam ki a történeteket a könyvem számára.

A görög irodalom az Iliásszal és az Odüsszeiával kezdődik, a két epikus költeménnyel, amelyeket valamikor az i. e. nyolcadik század vége és hatodik század között jegyeztek le, de amelyek több száz éves szóbeli hagyományból építkeznek. Ezek a művek – amelyeket Homérosznak szokás tulajdonítani – a trójai háborúra és annak a következményeire utaló történeteket mesélnek el, talán azoknak az összetűzéseknek az elmosódó emlékeit, amelyek nagyjából az i. e. tizennegyedik és tizenkettedik század között játszódtak. Nagyjából abban az időben, amikor a homéroszi eposzokat lejegyezték, egy Hésziodosz nevű boiótiai szerző megalkotta az Istenek születése című költeményét, amely az istenek és az emberi élet eredetét írja le.

Homérosz és Hésziodosz adta a görögöknek az irodalmi mítoszok alapját. Ám ez még csak a kezdet volt. A mítoszok az irodalmi művek szédítő skálájában megjelennek, például a Homéroszi himnuszokban: a különféle görög isteneknek ajánlott dalokban, amelyeket eredetileg Homérosznak tulajdonítottak, de majdnem biztosan későbbről származnak. Aztán ott vannak Pindarosz Ódái az i. e. ötödik század elejéről, amelyek a pánhellén vallási sportversenyek győzteseinek íródtak, és amelyek a mítoszokból merítik a költői erejüket. Az i. e. ötödik századi nagy athéni tragédiaírók – Aiszkhülosz, Szophoklész és Euripidész – szinte mindig a mítoszokból vették a történeteik anyagát. Később a kultúra és az oktatás központjában, Alexandriában, azon városok egyikében, amelyeket Nagy Sándor alapított, miután i. e. 332-ben meghódította Egyiptomot, Apollóniosz Rhodiosz megírta az Argonautika című epikus költeményét Iaszón útjáról meg az aranygyapjú megszerzéséről, Kallimakhosz pedig a mítoszokkal átszőtt Himnuszait.

A rómaiak megörökölték a görög mítoszok mesevilágát, átvették és kibővítették a saját jellegzetes narratívájukkal. A könyvemben szereplő történetek némelyike szigorúan vett értelemben római mítosz. Vergilius Aeneis című epikus költeménye, amelyen még a halála idején, i. e. 19-ben is dolgozott, Róma grandiózus mitológiai alapjait teszi le. Az eposszal a szerző részben a tiszteletét akarta leróni Homérosz előtt, részben versengeni kívánt vele. Vergilius jóval fiatalabb kortársa, Ovidius nagyjából húsz évvel később fejezte be az Átváltozásokat. Ebből a műből szinte zavarba ejtő bőséggel ömlenek ki a mitikus történetek: ez a klasszikus mítoszok legzseniálisabb ókori kincsestára a ránk maradt anyagok közül.

Később, a görög–római korszakban mítoszokat bemutató „kézikönyvek” maradtak fenn, olyan prózai művek, amelyek útmutatással szolgálnak az olvasóknak a legfontosabb történeteket illetően. Ezek közül a legjobb és legfontosabb a Bibliothéka, amely több, mára már elveszett korai forrásra utal, és amelyet az i. sz. első vagy második században írt egy – elég zavaró módon – Pszeudo-Apollodórosz néven számontartott szerző. (A művet régen egy i. e. második századi tudósnak, Athéni Apollodórosznak tulajdonították, de már nem őt tartják a szerzőjének, ezért kapta az előtagot.) Görögül íródott továbbá a Dionüsziaka, amely Dionüszosz isten hősi tetteit és utazásait taglalja. Ennek a terjedelmes, túldíszített és – be kell ismernem – néha kimerítő szövegnek (olyan hosszú, mint az Íliász meg az Odüsszeia együttvéve) a szerzője Nonnosz, aki az i. sz. ötödik században élt az egyiptomi görög városban, Panopoliszban.

Talán paradoxonnak hangzik, de a többi fontos forrás olyan történet, amely nem maradt fenn teljes egészében. Homérosz munkái régen egy „epikus ciklus” részei voltak, amely hosszú verses szakaszokat tartalmazott a trójai háború Íliászban nem szereplő részleteivel, Thébai régmúltjával és más mesékkel. Ezek mindössze kivonatokban, más szövegekben szereplő utalások formájában és rövid töredékekben maradtak fenn számunkra. A tragédiákról elmondható, hogy az i. e. ötödik és negyedik század alatt Athénban nagyjából ezer színdarabot alkotott meg nem kevesebb mint nyolcvan szerző. Ebből csak harminckettő maradt fenn teljes egészében. Türelmes, nyomozókat megszégyenítő készségekkel megáldott tudósok rekonstruálták az elveszett művekből, amit lehetett, Egyiptomban talált ősi papiruszok töredékeinek a segítségével, és gyötrően csábító utalásokat állítottak össze egy elveszett mesevilágról.

Az antikvitásban nem létezett kanonizált, kétségbevonhatatlanul hiteles változata a „görög mítoszoknak”. Egyértelműen voltak uralkodó változatai az egyes történeteknek. Médeia történetének az Euripidész-féle változata például végtelenül népszerű lett, és görög edényeken ma is látni lehet a híres zárójelenetet a fenséges címszereplővel meg a sárkányok húzta szekérrel. Ám a görög történetek végtelen változatban léteztek, folyamatosan szaporodtak. Lehetetlenség, casauboni feladat{1} lenne egyetlen kötetbe összegyűjteni az eszelősen szétágazó változatokat.

A történetek szédítő változatossága a görög világ földrajzi, politikai és kulturális helyzetét tükrözi: hegyvidékes szárazföldön, zegzugos partvonalon, több száz szigeten, valamint a mai Anatólia nyugati tengermellékén terült el. Az i. e. nyolcadik századtól fogva a szétágazó kereskedelmi hálózatnak köszönhetően a görögök letelepedtek mindenfelé a Fekete-tenger körül, Észak-Afrika partjain, valamint a mai Franciaország és Spanyolország déli részén. Könnyen előfordult, hogy a különböző város-államokban ugyanaz az istennő más asszociációkat keltett, és a történetekben máshová került a hangsúly. (A városállam, avagy a polisz volt a görög világ tipikus politikai egysége. A hozzávetőlegesen ezer polisz minden tekintetben különbözött kulturálisan, és gyakran egymásnak estek a mítoszokban, valamint a valós életben is.)

A klasszikus irodalomban mindenhol fellelhető ez a pezsgő, vitás sokszínűség. Ki merem jelenteni, hogy az isteneket és a halandókat leíró görög történetmondás egyik legfeltűnőbb jellemzője a részletek különbözősége. Az ókori mitográfia tele van ahhoz hasonló figyelmeztetésekkel, hogy „egyesek szerint ez így történt, de mások máshol azt mondják, hogy valami más történt”.

Az antikvitás utáni írók számára ez a rengeteg, szerteágazó választási lehetőség izgalmas szabadságot jelentett. Hangsúlyeltolódást okozhat egy mítosz elmesélésében például, ha egyes elemeket összesűrít az író, hogy más elemeket kifejthessen. (A tragédiaírók gyakran folyamodtak ahhoz a cselhez, hogy kiemeltek egy Homérosznál látszólag jelentéktelen eseményt, amelyből aztán az egész cselekmény kinőtt.) Ennek az egyik módja az, hogy az író kiválaszt egy adott nézőpontot az elbeszéléshez, ahogy Ovidius a Hősnők leveleiben, ebben a levélformában megírt verseskötetben, amelyben a női szereplők írnak a mitikus hősöknek. A történeteket radikálisan meg lehet változtatni: egy drámaíró nyugodtan írhat olyan darabot, amelyben Helené valójában el sem megy Trójába. (Itt Euripidész Helené című munkájára utalok, amelyben a görögök és a trójaiak egy felhőből készített utánzatért harcolnak, miközben a hús-vér nő Egyiptomban várja ki a háború végét. A drámaíró ezt a gondolatot az i. e. hatodik századi költőtől, Sztészikhorosztól kölcsönözte.)

Az i. e. ötödik századi tragédiaírók számára a mítoszok a korabeli politikai és társadalmi kérdések megvitatását is lehetővé tették. Aisz-khülosz Oreszteia című trilógiájának a színterét a trójai háború kései utóhatásai adják, ugyanakkor eredetmítoszt is kínál Athén új demokratikus rendjéhez – ezzel együtt bizonyos értelemben legitimizálja. Euripidész Trójai nők és Hekabé című művei szintén Trója legyőzésének az idején játszódnak, de úgy is lehet őket olvasni, mint kritikát az író társadalmának morális kudarcai felett, mivel Athén bőségesen öntötte a forrásokat és az emberi életeket a Spártával folytatott kimerítő, harmincéves konfliktusába. Részben ez az oka annak, hogy a darabokat a mai napig színpadra viszik, az aktualitásukból és az erejükből pedig mit sem veszítettek. Ezeket a térben és időben távoli történeteket ugyanúgy fel lehet használni, ahogy régen Euripidész tette: lencseként, amelyen keresztül tisztábban láthatjuk a saját korunkat.

Mindezen okból kifolyólag a modern újramesélő sosem lehet hűséges szolgálója a történeteknek. Lehetetlen. Kénytelen magára vállalni a kreatív munkát, hogy egyes történeteket elutasít mások kárára, egyes aspektusokat kiemel, háttérbe szorítva a többit. Ki kell választania, hol és kire irányítja a kamerát.

A tizenkilencedik és huszadik században termelt mítoszgyűjteményekben, különös tekintettel a gyermekeknek szánt könyvekre, a kamerát általában határozottan a hős alakjára irányították. Ezek a szereplők – Héraklész, Perszeusz, Iaszón, Thészeusz – gyakran palástoltan vagy nyilvánvalóan úgy lettek kiválasztva, hogy a férfiúi erények mintájaként szolgálhassanak a fiatal olvasók számára. A női szereplőket többnyire a háttérbe száműzték, mint védtelen szüzeket, aljas szörnyetegeket vagy groteszk vénasszonyokat. A homoszexuális vágyakat általában teljességében mellőzték. Nathaniel Hawthorne A Wonder Book for Boys and Girls (Csodakönyv fiúknak és lányoknak), valamint Tanglewood Tales (Tanglewood mesék) című kötetei kiváló példái ennek a tendenciának: az ő Thészeusza elszánt fickó, aki nem fél a szörnyektől; az Ariadnéja túl erényes lány ahhoz, hogy elhagyja a családját; a Médeiája pedig mindössze bosszúszomjas, féltékeny mostohaanya és rosszindulatú boszorkány.

Az olvasó (és az újramesélő) helyzetét megbonyolítja, hogy az ókori görög irodalom „héroszai” egyáltalán nem olyan emberek, mint amire a mai angol nyelvben a „hero”, hős szó utal: az az önfeláldozó katona, akire Hawthorne gondolhatott, vagy az arcvonalban dolgozó egészségügyi munkás, aki manapság eszünkbe juthat. A görög irodalom hőse szélsőséges és felkavaró alak, aki szoros kapcsolatban áll az istenekkel. A modern normák szerint Akhilleusz háborús bűnös, aki meggyalázza az ellenfele holttestét; Héraklész a saját feleségének és a gyermekének a gyilkosa; Thészeusz pedig erőszaktevő. A klasszikus irodalom szereplőinek a furcsaságát és erőszakosságát egyes esetekben kétségtelenül a gyerekek miatt tussolták el az újramesélők. Ám a görög mítoszokra nem úgy kellene gondolni, mint gyerekeknek szánt mesékre – vagy legalábbis nem kizárólag úgy. Bizonyos értelemben ezek a legfelnőttesebb történetek, amiket ismerek.

Az elmúlt években sok olyan regény látott napvilágot – köztük Pat Barker The Sience of Girls (A lányok csendje), Natalie Haynes Ezer hajó és Madeline Miller Kirké című műve –, amelyekben mítoszok női szereplői kerülnek a középpontba olyan történetekben, ahol ők eredetileg a margóra szorultak. Olyan szerzők pedig, mint Kamila Shamsie (A fiúk hazatérnek című könyvében), görög mítoszt használnak keretként modern történetek számára. A jelen könyv azonban sokkal inkább ókori mítoszok gyűjteménye, mint regény. Az én művem nem kíván pszichológiai mélységeket feltárni a szereplők jellemfejlődése kapcsán, ahogy a regényíróknál szokás, inkább továbbcsalogatja az olvasót egy sok történetet felölelő tájon, egy adott ösvényt mutat a mesék erdejében.

A különféle megközelítések közötti eltérések kiemelése nem kívánja csökkenteni az értékét az olyan régi elbeszéléseknek, mint amilyen Roger Lancelyn Green csodálatos, gyermekeknek szánt kötete, a Tales of the Greek Heroes (A görög hősök története) vagy Robert Graves gyönyörűen megírt, A görög mítoszok című könyve, amely izgalmas emléket állít a szerző saját érdeklődési körének, előítéleteinek és elméleteinek. Inkább kiemeli a görög mítoszok azon képességét, hogy minden újabb olvasóban és íróban, minden generációban visszhangra találnak. Amint mozgásba lendíti őket az újabb képzelet, a történetek máris új életre kelnek. A görög mítoszok az időtlen ellentétei: aktuálisak.

Amikor ennek a könyvnek a megírásán gondolkoztam, az volt az első aggályom, hogyan adhatnék keretet a kiválasztott történeteknek, illetve hogyan rendszerezzem őket. Eszembe jutott a mítoszgyűjtemények legnagyobbika: Ovidius Átváltozások című műve, a legendás átalakulásokról szóló epikus költemény. A tartalma elválaszthatatlan a szerkezetétől: a költemény szervesen változik, ahogy előrehalad, minden történet zökkenőmentesen adja át a helyét a következőnek. Maga a formaválasztás kifejező. Azt állítja, hogy semmi sem állandó. Minden esetleges, az anyag állandó mozgásban van.

Nyilván nem kívánok versenyre kelni Ovidiusszal, de úgy gondoltam, hogy hozzá hasonlóan én is szeretném, ha a kiválasztott történeteim formája önmagában kifejező lenne. Eszembe jutottak más ókori szerzők, akik különböző témák köré rendezték a mitológiai költeményüket vagy gyűjteményüket. Egy korai szöveg női szereplőket választott szervezőerőként: ez pedig a töredékes Asszonykatalógus, amelyet korábban Hésziodosznak tulajdonítottak. A fennmaradt szöveg fontos és gyakran gyönyörű, de ez a munka főként a hősök genealógiájának a megteremtésével foglalkozik, a nők fő szerepe pedig a gyermekszülés. Létezett továbbá Boiosz mára már elveszett, Ornithigonia című műve a madarak mitikus eredetéről; az erotikus történetek kis kézikönyve: nikaiai Partheniosz (aki állítólag Vergilius görögtanára volt) Erótika pathémata (Szenvedés a szerelemben) című könyve; valamint a csillagmítoszok töredékes gyűjteménye, a Katasztériszmoi, amelyet a Líbiában született polihisztornak, Eratoszthenésznek tulajdonítanak.

Úgy döntöttem, hogy a görög mítoszaim keretét a női elbeszélők fogják adni. Bár ha pontosabban akarok fogalmazni, ezek a nők nem elbeszélik a történetet, hanem beleszőtték a meséjüket díszes kelmékbe. A könyv nagy része ezeknek az elképzelt kárpitoknak a leírásából áll.

A klasszikus irodalom egyik visszatérő motívumában gyökerezik a gondolat, hogy látványos művészeti alkotások leírásán keresztül bontakozik ki a történet: ezt az irodalmi hagyományt hívják ekphraszisznak. Ennek az első és leghíresebb példája az Akhilleusz pajzsát díszítő jelenetek leírása az Iliászban. Jóval később, az i. e. első században Catullus római költő Thészeusz, Ariadné és a Minótaurosz teljes történetéről számol be azáltal, hogy hosszasan leírja az ágytakaróba beleszőtt mintákat. Az ekphraszisz egyik vonása az volt, hogy a leírt tárgy olykor önálló életre kelt elbeszélésként, kilépett az elképzelt tárgy státuszából.

Konkrétan véve azonban a gondolatot a klasszikus irodalom azon pillanatai inspirálták, amikor a női szereplők átveszik az uralmat a történet fölött. Több olyan szembeötlő példa létezik, amikor ez a szövés aktusán keresztül valósul meg.{2}

Vegyük például a trójai Helenét! Amikor először találkozunk ezzel a rendkívül híres irodalmi szereplővel az Íliász harmadik énekében, a szövőszéknél ül, a görögök és a trójaiak közötti küzdelmet szövi meg. Ő a költemény egyetlen olyan szereplője, aki képes hátralépni egyet a szeme előtt kibontakozó eseményektől, hogy értelmezze őket, és művészeti alkotást hozzon létre róluk. Érdekes módon az eposz egyik szövegmagyarázójának ez már az ókorban feltűnt, és azt írta róla: „A költő érdemes modellt alkotott a saját költői vállalása számára.” Ahogy azt a korai kritikus megjegyezte, mind az író, mind a szereplő ugyanarról az anyagról készít művészeti alkotást: a költő a verset, Helené a kárpitot.

Az Odüsszeiában Pénelopeia otthon, Ithaka szigetén várja a férjét, Odüsszeuszt, akit már húsz éve nem látott: tíz évig Tróját ostromolták, tíz évig pedig ki tudja, hol járt. Valószínűleg meghalt. Ideje újra férjhez menni. Pénelopeia azt mondja az őt zaklató kérőknek, hogy majd akkor választ új férjet, ha elkészült az apósa halotti leple. Mindennap sző. Az elkészült munkát pedig minden éjszaka lebontja, ezzel késleltetve a döntést. Ennek az eszköznek, amely egyébként a cselekmény szövésében is fontos szerepet játszik, a leírására Pénelopeia a tolüpeuein szót használja, amely szó szerint a gyapjú csévézését jelenti a szövéshez, átvitt értelemben pedig egy cselfogás kieszelését.

Ovidius Átváltozásokjában Philomélát, az athéni hercegnőt börtönbe vetették, és megerőszakolták. Az elkövető, a sógora, Téreusz kivágta a nő nyelvét, hogy ne tudja elmondani senkinek, mi történt. Ő azonban beleszövi egy vászonba, így tanúskodik a bűnről, előmozdítva a cselekményt a borzalmas végkifejlet felé.

Az Átváltozások egy másik részében egy Arakhné nevű fiatal nő kihívja Minerva istennőt (Athéné római megfelelőjét) kárpitszövő versenyre. Arakhné olyan mintát sző, amely az istenek borzalmas bűneit mutatja meg, Minerva pedig – akiről el kell mondani, hogy a győzelem istennője – azokat a borzalmas büntetéseket szövi meg, amelyek az isteneket kihívó emberekre várnak. Arakhné hamarosan rájön, milyen következményekkel jár a mintaválasztása.

Ezek a nők azon szereplők közé tartoznak, akik a könyvembe belevett számos történetet irányítják. Athéné kezdi el a sort, végtére is ő találta fel a szövőszéket, és rendelkezik a megfelelő kozmológiai tudással ahhoz, hogy le tudja írni a világ kezdetét. Alkithoé, a takács, aki megjelenik az Átváltozásokban, a legendás hírű, ősi görög város, Thébai történetét meséli el nekünk. Őt követi Philoméla, akit szerelmes történetek szövése közben ábrázoltam, ami itt egyfajta vágybeteljesítés vagy szerencsetalizmán a katasztrófa ellen. A kötet nem követ szigorú kronológiai rendet, habár ahogy Pszeudo-Apollodórosztól kezdve szinte minden mítoszgyűjtemény, ez az iromány is a világegyetem megteremtésével kezdődik, és a trójai háború utóhatásaival zárul: azon a ponton, ahol már úgy tűnik, kezd szertefoszlani a régi világ, amelyben az emberek még valódi kapcsolatban állhattak a halhatatlan istenekkel.

Most, amikor a textilgyártást már gépiesítették, és gyártelepeken zajlik, nehéz elképzelni, hogy mielőtt az 1700-as évek elején feltalálták a gyorsvetélőt és a mozgókocsis fonógépet, rengeteg nő és férfi életét a szövet elkészítéséhez szükséges lassú, fáradalmas munka határozta meg. Részben mivel kevés példa maradt fenn a régi világból, részben pedig mivel sokáig átsiklottak fölötte, mint „női munka” fölött, a textíliák csak nemrégiben lettek komoly tanulmányozás tárgyai. Most azonban minden szempontból – szociológiai, gazdasági, régészeti, irodalmi, metaforikus és matematikai szempontból – vizsgálják, és jogosan az ókori élet központi elemének tekintik őket.

Kijózanító arra gondolni, milyen rengeteg időbe és energiába került szövetet gyártani az iparosodást megelőző időkben. Egy szakértő{3} kiszámolta, hogy egyetlen római tóga elkészítéséhez, amely nagyjából 4,2 méterszer 4,8 méteres volt, negyvenhárom kilométer hosszú fonálra volt szükség, amelyet kézzel csévéztek a gyalogorsóra. (Később ezt a munkát gyorsabban elvégezte a rokka, amelyet nagyjából i. sz. 1000 körül találtak fel az iszlám világban vagy Kínában.) Aztán következett a szövés. Ha egy nő egyedül dolgozott rajta, akkor százhúsz napjába telhetett megalkotni a tógát, ha mindennap tíz órán keresztül csak ezzel foglalkozott. (Gyakorlati szempontból valószínűleg csapatban dolgoztak, ráadásul rabszolgák segítségével, ami jelentős mértékben felgyorsította a folyamatot.) És persze az ókorban minden egyes ruhadarabhoz – és minden egyes hajó minden egyes vitorlájához – kézzel csévélték a fonalat, és kézzel szőtték meg az anyagot.

Az egyes kelmékhez csatolt érték különösen egyértelmű a homéroszi költeményekben, ahol a díszes ruhák drága ajándéknak számítanak az aranykupák és a bronztripuszok mellett. Az Íliász és az Odüsszeia majdnem minden női szereplője fon vagy sző – még az istennők, Kalüpszó és Kirké is. Helené saját kezűleg készített ruhát ad Télemakhosznak, és azt mondja neki, hogy a menyasszonya viselje majd az esküvőjükön (érdekes ajándék, tekintve a saját tapasztalatait a házassággal). A phaiákok befolyásos királynéja, Arété azonnal rájön, hogy valami szokatlan történik a palotában, amikor felismeri Odüsszeusz ruháját – nem csoda, hiszen ő maga készítette.

Annak ellenére, hogy csak kevés textília maradt fenn az ókorból, rengeteg jel utal arra, hogy a valódi, nem mitikus anyagokba összetett mintákat szőttek – ezek közül a leghíresebb az a kelme, amelyet évente felajánlottak Athénban Athéné Poliasz szobrának, amelyről azt állították, hogy az istenek és az óriások harcát örökíti meg. A toszkánai Chiusi egyik múzeumában, a Museo Civicóban egy gyönyörű szküphosz (egyfajta serleg) található i. e. 430-ból. A ráfestett kép azt ábrázolja, ahogy Pénelopeia meg a fia, Télemakhosz egy hatalmas, súlynehezékes függőleges szövőszék két oldalán állnak. Az állványon egy félkész szövet látható, amelynek a szélén végig geometrikus minta húzódik, keresztben pedig szárnyas lovak és szárnyas istenségek sorakoznak egy csíkban. A tudósok sokáig úgy tartották, hogy lehetetlen ilyen összetett mintát szőni egy olyan egyszerű készülékkel, mint a szövőállvány, pedig nagyon is lehetséges. {4}

Egy másik váza nagyjából egy évszázaddal korábbról azt ábrázolja, hogyan nézett ki a korabeli, mindennapos gyapjúfeldolgozás. Ezen a léküthoszon (olajosflaskán), amely a New York-i Metropolitan Múzeumban található, két nő dolgozik egy szövőállványon, az egyikük a keresztfonalakat tömöríti egy bordával, a másik egy vetélőt használ, amelyet – a fonálsík szélességéből ítélve – valószínűleg át kellett adnia a munkatársának. Más alakok lemérik a gyapjút, csévélnek, vagy összehajtogatják az elkészült kelmét. Könnyen elképzelhető, ahogy egy csapat nő ilyen módon együtt dolgozott, közben talán történeteket meséltek vagy hallgattak. (Eüripidész Ión című drámájában – amely rengeteg utalást tartalmaz mintás, szőtt kelmékre – az athéni nők kara felismeri a delphoi épületekbe faragott mitikus jeleneteket azokból a történetekből, amelyeket szövés közben egymásnak meséltek.)

Ha az ember belemélyed a görög és római gondolkozásba, állandóan felbukkan a leírt szó és a megszőtt kelme, a szöveg és a szövet kapcsolódása. A latin texere, amelyből a ’textus’, azaz szöveg és a ’textil’ szó származik, azt jelenti: szőni, megalkotni vagy szövevényes struktúrát összeállítani. A textum jelentése szövet vagy keret, sőt a materialista filozófia egyes ágaiban akár az atomszerkezetre is utalhat. Néha magát a világegyetemet is egyfajta szövetként ábrázolják: Lucretius az i. e. első századi tudományos költeményében, amelynek címe A természetről, úgy írja le a földet a tengert meg az eget, mint három különböző elemet, amelyek kapcsolata a textával, vagyis az egymásba szőtt szóval jellemezhető. A texere szó a görög tiktó igével rokon eredetű, amelynek jelentése ’nemz, előidéz, megalkot, megszül’. A latin és a görög szavak pedig a szanszkrit takman, vagyis ’gyerek’, valamint taksh, azaz a ’megalkot’ vagy a ’sző’ rokonai.

A görög és a római irodalom tele van olyan metaforákkal, amelyek a szövegalkotást a fonáshoz és a szövéshez hasonlítják. Ovidius például úgy írja le az Átváltozásokat, mint deductum carmen, vagyis szépen szőtt dal. Amikor Homérosz Odüsszeusza arról mesél, hogyan győzte le a Küklopszot, azt mondja: „mindenféle cselt és ravasz tervet szőttem”{5} – amely úgy is olvasható, mint magának az Odüsszeiának a ravasz megoldásairól adott leírás. A könyvem megerősíti ezt a kapcsolatot a szöveg és szövet, a világegyetem, az ötletek kigondolása, a történetmesélés, valamint az emberi élet finom szálai között. Ezek azok az életek, amelyeket olyan ravaszul és könyörtelenül manipulálnak a moirák, a mindenható ősi sorsistennők, akik fonják, eregetik, végül elvágják mindenki létének a fonalát.

Most ebbe a világba: a moirák honába lépünk be. Izgalmas, veszedelmes hely ez, ahol az ajtón bekopogtató kapucnis idegenről kiderülhet, hogy ő az istenek királya, ahol az embert átváltoztathatják fecskévé, jégmadárrá vagy szarvassá, és ahol az elveszett férj felkutatása elvezethet az Olümposz csúcsának a megmászásához, ahol magukkal az istenekkel kell vitába bocsátkozni. Készen áll? Akkor kövessen!

Megjegyzés a nevekhez

Az angol olvasók a görög mítoszok némelyik szereplőjét latin vagy anglikán névváltozatban ismerik, így a görög forma szigorú átírása fülsértően ismeretlen lehet. Én mindig azt a változatot választottam, amely a legtermészetesebbnek tűnt, habár ez azt jelenti, hogy a következetesség sérült. Amikor a történet elsődleges forrása a latin irodalom, görögül adtam meg az adott istenek nevét: Athénét írtam Minerva helyett, Zeuszt Jupiter helyett, és a többi.

Invokáció

Mi, halandók sosem fogunk tisztán látni titeket. Számunkra mindig csak homályos árnyak lesztek éles körvonalak nélkül, ahogy a köd fátyla alatt táncoltok mezítláb a Helikon lankáin. Olykor hallunk titeket: olyan édesen énekeltek, hogy egy dallamtöredék, egy szívszaggató fordulat egy pillanatig reszketve megáll a levegőben, aztán szertefoszlik pont olyan gyorsan, ahogy érkezett, mi pedig esetlenül kapunk utána, hogy lerántsuk a földre, leírhassuk, a sajátunkká formáljuk. Ti vagytok a költő késztetése, a csillagász felvillanó bizonyossága, a táncos, amikor a teste hűen szolgálja az elméjét. Ti vagytok a pillanat, amikor a történész összeállítja a múlt szilánkjait, és hirtelen kibontakozik előtte egy minta. Csak azokat keresitek fel, akik fájdalmasan, keservesen megdolgoznak érte, és a látogatásotok még akkor is kiszámíthatatlan. Kleió történelmet ad, Euterpé lírai verseket, Melpomené tragédiákat, Thaleia pedig komédiát. Erató szerelmes dalokat hoz, Polühümnia szent énekeket, Terpszikhoré táncot, Uránia a csillagok ismeretét. Kalliopé, aki közületek a legidősebb és a legerősebb, epikus verseket.

Énekeljetek, múzsák, a sors istennőiről, az engesztelhetetlenekről, akik kimérik az emberi élet fonalát: Klóthó fonja, Lakheszisz kiméri a hosszát, Atroposz pedig elvágja. Törékenynek tűnnek a meghajlott hátukkal és a ráncos arcukkal. A bíbor szegélyes, fehér ruhájuk a vén testükre tapad, a hófehér hajukat rózsapiros koszorú díszíti. Mégis erősebbek és majdnem olyan idősek, mint bárki más, aki az égben, a földön vagy a tengerben él. A munkájuk sosem ér véget: hiszen milyen szorgalmasan csalogatja le Klóthó a lágy gyapjút a guzsalyáról, miközben az orsót forgatja a lendítősúlyként szolgáló karikával az alján! Ezek a nővérek minden lét szerzői. Felemelik az alázatosat, és eltiporják a hatalmasat. Hatalmat és örömet adnak, balsorsot, járványokat, rettegést. Tudják, mi volt, mi van, és mi lesz. Tudják, mikor jön el a világunk vége, mikor emészti majd fel a tengert, a földet és az eget a kénköves tűz az egyik végétől a másikig. Ezekhez a nővérekhez képest az istenek, még maga Zeusz is, olyan tehetetlenek, mint egy csecsemő. Nem történhet meg semmi, amit ők nem fonnak meg.

Aztán énekeljetek a fonalról, amelyet a sors istennői kimérnek! Énekeljetek istenekről és istennőkről, emberekről, a fák és a folyók szellemeiről! Énekeljetek olyan történeteket, amelyek az igazság erejével rendelkeznek, hímzett, szövevényes meséket! Énekeljétek el a mondák ősi hálóját, azokat a történeteket, amelyeket régen istennők, nimfák és asszonyok adtak tovább egymásnak a szövőszék csattogó zenéjére. Hadd rendeződjön a fonál új, friss, merész és ragyogó formákba!

Athéné

A világ teremtése ♦ Gaia és Uranosz ♦ a titánok születése ♦ Kronosz, Rhea és a küklopszok ♦ az olümposzi istenek születése és természete ♦ háború az olümposziak és a titánok között ♦ Tüphón ♦ háború az olümposziak és a gigászok között ♦ az ember megteremtése ♦ Prométheusz, Epimétheusz és Pandóra ♦ Démétér és Perszephoné ♦ Phaethón ♦ Pürrha és Deukalión

Athéné műhelye az Olümposzon állt, nem messze azoktól a kúriáktól, ahol a halhatatlanok nektáron és ambrózián dőzsöltek, miközben az életük örökös üdvében henyéltek. Ebben a hatalmas, boltozatos csarnokban gyapjúval teli kosarak sorakoztak: egy részük még mosatlanul hevert ott, miután megnyírták Árkádia legjobb nyájait, másik részük pedig már megtisztítva várta a fésülést, hogy aztán megfelelő hosszúságú előfonatot készíthessenek belőlük a csévézésre. A széken ott hevert a gyapjúval megpakolt guzsalya, várva, hogy az istennő izmos keze pörgetni kezdje a mintás orsóaljat, egyenletesen húzza ki a fonalat a mutató- és a hüvelykujja között, aztán feltekerje az aranyorsóra. A szoba nagy részét azonban az ő saját találmánya uralta: egy pompás szövőállvány kiválóan felvetett fonálsíkkal. A szerkezet még az istennőnél is magasabb volt, és olyan széles, hogy Athénének is fel-le, fel-le kellett sétálnia, miközben szépen átdugdosta a vetülékfonalat a láncfonalon, aztán összetömörítette a bordával, átállította a nyüstöt, majd a vetélővel visszafelé is átdugdosta a vetülékfonalat.

A hatalmas kelme szélébe az istennő egy csíkban beleszőtte a világ eredetét lehetetlenül távoli időkre tekintve vissza, még azelőttre, hogy ő meglátta a napfényt. Akkoriban még csak Khaosz létezett: az üresség, a zavarodott, formátlan posvány. Athéné sötét, kavargó mintával szőtte meg, mint vad absztrakciót. Akkoriban, megszámlálhatatlanul sok évvel korábban, a levegő, a föld meg a tenger összeolvadt. Nem hozott fényt a világba Héliosz az aranyszekerén a mindennapos égi útján. Nem derítette fel az elefántcsont szarvú Szeléné tejszerű ragyogással az éjszakát. Éósz sem választotta el reggelente gyengéden az éjszakát meg a nappalt a rózsás ujjaival. Nem élt a termékeny, zöld végtagú Gaia. Akkor még csak az atomok sokasága vibrált megszámlálhatatlanul, mint a szélben reszkető levelek a sűrű, hegyoldali erdőben. És folyamatosan akadályozták egymást, örökös harcban álltak. A hideg harcolt a meleggel, a nedves a szárazzal, a súly a súlytalannal. A világegyetem küzdelemmel kezdődött, és úgy is kellett folytatódnia.

De semmi sem marad ugyanolyan. Az erő is létezett, a változás ügynöke. Ez az erő véget vetett az elemek közötti ellentétnek, és elválasztotta őket egymástól. Aithér, a könnyű felső ég elrugaszkodott Gaiától, az erős, bőséges Földtől. Gaia hegyvonulatokká és széles völgyekké formálta a testét, a szoknyáját sivatagokká és síkságokká egyengette. Aztán az erő elszabadította a hatalmas, sós tengereket, így a víz beáramlott a számára kijelölt helyre, ahogy a hullám megtölti a csatornát, amelyet a gyerekek ásnak a homokos tengerpartba.

Gaia önmagától megszülte Uranoszt, a széles mennyboltot. Aztán ők ketten együtt sok fiút és lányt hoztak világra, azt a generációt, amelyet a halandók titánoknak neveznek. Közöttük Téthüszt, aki a tenger naptól elzárt mélyén uralkodik, és aki ezer nimfa anyja lett; Ókeanoszt, aki friss vízzel övezi körbe a világot; az egyszemű Küklopszokat; az óriás százkarúakat, valamint Iapetoszt, Métiszt, Rheát és Kronoszt. Ókeánosz folyókkal töltötte meg a világot: az újonnan megformált sziklákon ekkor zubogott le először vízesés; torkolatok ágaztak el kígyózó csatornákba; ingoványos mocsarak terjedtek szét. És mivel Gaiát táplálták ezek a vizek, erdők és füves mezők sarjadtak ki belőle, növények vertek rajta gyökeret, kicsíráztak, szétterjedtek, virágoztak, aztán felajánlották az életteli magjaikat a talajnak. Ettől pedig élőlények zavarba ejtő sokfélesége jelent meg: mindazok, amelyek a földön araszolnak, fölötte szárnyalnak vagy verdesnek, amelyek átügetnek a sztyeppéken, vagy odút ásnak a föld alá, amelyek a tengerek alján iszkolnak, vagy a vízben siklanak és fickándoznak.

Uranosz azonban féltékeny lett, és megijedt a saját utódaitól. Így hát levetette őket a Tartaroszba – a mélyben, a föld felszíne alatt húzódó börtönbe. A titánok ott sorvadoztak a sötéten ragyogó, törhetetlen falak között.

Amikor Gaia meglátta, hogy a gyermekeit ebbe a halálos zugba száműzték, éktelen haragra gerjedt. Azt mondta a fiának, Kronosznak:

– Ma este kimentelek abból a rettenetes börtönből, amely a saját csontjaimból és beleimből készült. Adok neked egy sarlót. Használd fegyverként az apád ellen, és ne habozz!

Amikor aznap este Uranosz lefeküdt Gaia mellé, Kronosz lesben állt. Az anyja utasítását követve meglengette a sarlót, levágta az apja nemi szerveit, és belehajította a tengerbe. Később a lemetszett részek körül megjelenő habokból megszületett Aphrodité istennő. Athéné úgy szőtte meg őt, ahogy partra lépett Küproszon, mosolyogva emelte fel a ragyogó karját a nimfák felé, akik elémentek, hogy szolgáljanak neki. Aphrodité minden lépte nyomán ibolya és vérehulló fecskefű sarjadt a földből, tőle származik az az édes vágy, amely az istenek és a halandók értelmét egyaránt megbontja.

Most már Kronosz meg Rhea titánistenek uralkodtak, és az ő közös gyermekeik az a generáció, amelyet a halandók olümposziaknak neveztek el: Zeusz és Héra, Poszeidón és Hadész, Démétér, a betakarítás istennője, valamint Hesztia, a családi tűzhely istennője.

A következő jelenet a szövet szegélyén azt mesélte el, hogyan szabadult meg Kronosztól a felesége, Rhea és a fia, Zeusz, elindítva az istenek olümposzi nemzedékének a korszakát.

Kronosz – ahogy korábban Uranosz – rettegni kezdett a fiatal, erős gyermekeitől. Így hát egyből lenyelte őket, amikor megszülettek. Arra is a félelem vette rá, hogy bebörtönözze a küklopszokat és a százkarúakat a Tartarosz mélyén.

Rhea – ahogy korábban Gaia – elborzadt. Amikor megszületett a legfiatalabb gyermeke, Zeusz, cselhez folyamodott, és egy követ adott oda a férjének a csecsemő helyett, hogy azt nyelje le, az újszülöttet pedig elrejtette a Dikté-hegyen, Kréta szigetén. Ott, az erdő áthatolhatatlan mélyén Amaltheia, a kecske titokban felnevelte egy tisztáson az ifjú istent. A kíváncsiskodók félrevezetése végett odahívta a kurészeknek nevezett lármás szellemeket, akik elfojtották Zeusz sírását a cimbalmuk kellemetlen hangjával.

Amikor Zeusz felnőtt, meggyőzte a halhatatlan titánok legravaszabbikát, Métiszt, hogy segítsen neki, ő pedig átadott az istennek egy bizonyos szert.

– Add ezt be Kronosznak! – mondta. – Hamarosan láthatod a testvéreidet.

Zeusz beledobta a Métisztől kapott füveket az apja nektárjába – az istenek ugyanis nektárt isznak bor helyett. Kronosz először fulladozni kezdett, aztán kiöklendezte Zeusz testvéreit, utolsóként a követ.

Most, hogy Zeusz és a testvérei szabadon egymás mellett állhattak, kitört a háború a két generáció között: az olümposziak felsorakoztak a titánok ellen, a leszármazottak megküzdöttek az apjuk tüzes légióival. A titánok csatarendbe szedett csapatai betöltötték az eget. Velük szemben sorba rendeződtek a dühös, haragvó fiatalabb istenek meg az idősebb titánok közül azok, akik beálltak melléjük szövetségesként.

Tíz évig tombolt a harc a mennybolton, habár ezeknek a lényeknek, akik sosem harcolhatnak halálig, egy évtized mindössze egy szempillantásnyi idő. Végül Gaia – akit kifárasztott a háború – vetett véget a patthelyzetnek.

– Zeusz nyeri meg ezt a háborút – jósolta –, de csak ha kiszabadítja a Tartarosz foglyait.

Így hát Zeusz leszállt a börtön sziklaszilárd mélyére, és tárgyalni kezdett a százkarúakkal meg a küklopszokkal. A szabadulásukért cserébe a küklopszok megajándékozták Zeuszt a villámokkal és a hűségükkel.

Zeusz most kivetette az új, vakító fehér fegyverét, kettéhasította vele az égbolt szövetét az egyik végétől a másikig, majd az apjára hajított egy másikat, egy még erősebbet: úgy ért célba, mint egy fehéren izzó kard, amely feltartózhatatlan erővel csapott le.

Kronosz most először érezte, hogy a fájdalom végigárad a testében; vonaglott, rángatózott kínjában, és eleredt a vére – habár a halhatatlanok nem úgy véreznek, mint a halandók, mivel az ő ereikben nem vörös vér folyik, hanem ikhór, amely úgy ragyog, mint az arany.

Kronosz békét kért. Zeusz a Tartarosz mélyére vetette az ellenségeit. A börtönük őrei a százkarúak lettek.

Amikor ez mind elrendeződött, Zeusz a két legerősebb bátyja, Poszeidón és Hadész felé fordult.

– A világegyetem három részből áll – mondta. – Az egyik az ég, a másik a föld és a tengerek, a harmadik az alvilág. Azt javaslom, hogy vessünk sorsot, és osszuk el magunk között ezt a három birodalmat!

Poszeidón és Hadész beleegyezett. Poszeidón nyerte meg a földet és a tengert: az ő műve, amikor viharok tombolnak az óceánon, vagy amikor a föld megremeg és felhasad, városokat rombolva szét. Hadész nyerte meg az alvilágot, ahol a halandók halovány, kísérteties maradványai gyülekeznek anyagtanul, érzéketlenül.

Zeusz nyerte meg az eget, így ő lett az istenek királya, a királyok istene, a viharhozó, az igazság védnöke, a vendégekkel szembeni kötelező tiszteletadás védelmezője. Az Olümposz hegyén álló palotájából uralkodott, ahonnan a szent madara, a sas felszállt az égre. A nővére, Héra, a házassági fogadalmak és a család védelmezője lett a felesége. Nászajándékként Gaia aranyalmát termő fákat ajándékozott Hérának, ő pedig hüperboreuszok földjén álló kertjében ültette el őket, a nyugati szél területén túl. Athéné szövetén látszik, ahogy az istennő a szeretett gyümölcsösében sétálgat, amelyet az este lányai, a Heszperiszek gondoznak. A közelben Atlasz, a titán kuporog, Zeusz egyik ellensége. Meggörnyed a kínoktól, a végtagjai sajognak: arra kárhoztatták, hogy a vállán cipelje az égboltot, elválasztva egymástól Gaiát és Uranoszt, hogy többé ne születhessenek erős, szófogadatlan utódaik.

Hérának Zeusztól született gyermeke az örökifjú Hébé, illetve Arész, a háború erőszakos istene, aki az összetört holttestek látványában leli örömét. Ám apa nélkül is lett egy fia az istennőnek: Héphaisztosz, az istenek kovácsa, inas, erős alak, aki éjt nappallá téve dolgozott a segédeivel, a küklopszokkal a tűz mellett, amely olyan forró és erős volt, mint a vulkán. Nehezére esett a járás: egyszer, amikor Zeusz és Héra vitatkozott, megpróbált közbeavatkozni, ezért Zeusz lehajította az Olümposzról. Egy álló napon át zuhant, végül aztán Lémnosz szigetén ért földet, de a becsapódástól megsérült a lába. Csodálatos, halálhozó holmikat alkotott: egy pajzsot a harcosok legkiválóbbika számára, amelybe olyan aprólékos, ragyogó részleteket vésett, hogy szinte életre keltek, látni és hallani lehetett őket; egy hálót olyan selymes, finom szálú fémből, mint amilyen a pók fonala, mégis olyan erős volt, hogy rabul lehetett ejteni vele egy halandót. Azért készített ilyen hálót, hogy foglyul ejtse vele a feleségét, Aphroditét meg a féltestvérét, Arészt, amikor lefeküdtek egymással.

Athéné szőtt egy sávdíszt, amely a saját születését mutatta be. Zeusz a hatalom iránti vágy bűvöletében megpróbálta megerőszakolni Métiszt, a titaniszt. Az istennő minden ravaszságát bevetette, hogy megszabaduljon tőle: miriád különböző alakot öltött fel, hogy megpróbálja lerázni magáról Zeusz borzalmas szorítását, kétségbeesésében úgy váltott egyik alakból a másikba, ahogy az ember a könyv oldalait lapozza át.

Végül azonban Zeusz villámainak a fenyegetése legyőzte. Az isten a vasmarkába szorította a titaniszt, ő pedig teherbe esett. Gaia újabb jóslatot mondott:

– Ha Métisz gyermeket szül Zeusztól, a gyermeke erősebb lesz az apjánál.

Zeusz erre válaszként egészben lenyelte Métiszt. Később megkérte Héphaisztoszt, hogy szedje ki a babát a fejéből egy fejszével. A lánya teljes fegyverzetben pattant elő: dárdával és pajzzsal, a sisakján pedig tollbóbita bólogatott. Talán ha az apja nem játszotta volna ki Gaia jóslatát, Athéné legyőzte volna őt, és aztán ő uralkodott volna az Olümposzon.

Athéné a győzelem istennője a háborúban, és régen a pártfogásába vett halandói mellett vonult csatába egy bagoly kíséretében. Örökölte az anyja ravaszságát: amelyik halandó megfogadta a tanácsát, kiváló stratéga lett, ravasz és alapos. A találékonyságának és gyakorlatiasságának köszönhetően ő a műszaki tudományok istennője. Ő tanította meg az embereket, hogyan készítsék el az első hajót a fa megmunkálásával, hogyan kártolják és fonják a gyapjút, valamint hogyan használják a szövőállványt.

Athéné a saját születésének a képe mellett megszőtte Apollón és Artemisz, a ragyogó féltestvérei képét is, ahogy felemelik az íjukat, és a tévedhetetlen nyilaikkal lemészárolják a halandókat. Az ikrek apja Zeusz volt, az anyjuk pedig Létó titanisz, aki Délosz szigetén szülte meg a két gyerekét. Apollón, a napisten vakító, zárkózott és bosszúszomjas volt. A vad, szűz Artemisz pedig, aki vadász létére a vadállatok védelmezője is, az árnyakban és az erdőben bujkált.

Amikor egy ereje teljében lévő halandó hirtelen meghalt, valószínűleg Apollón vagy Artemisz nyilazta le. Apollón halálos pestis terjesztésére is használta a nyilát, habár ő maga gyógyított. Amikor a világ még fiatal volt, Apollón megölt egy rettenetes teremtést, Püthónt, Gaia gyermekét. A sikeres vadászat emlékére Apollón megalapította a püthói játékokat, amelyben a halandók szekérhajtásban, futásban és birkózásban versenyeztek. Ugyanott, Delphoiban jósdát is létrehozott: belesuttogott a papnő, a püthia fülébe, aki továbbadta a próféciát annak, aki felkereste a szentélyt. Ám a jósda csapdába is ejthette az óvatlanokat. A püthia kijelentései kétértelműségbe burkolóztak, amelyből a kérdező általában azt szedte ki, amit hallani akart. Apollón szentélyének az előudvarába azt írták fel: „Ismerd meg önmagad!”, mivel csak az önismeret segítségével fejthette meg az ember a papnő zavarba ejtő, kusza szavainak a jelentését.

Athéné egy másik féltestvérének a képét is beleszőtte a kelmébe: a ravasz, megbízhatatlan Hermészét, amint átszáguld az égen a szárnyas cipőjében, a kezében a botjával, amelyre kígyó tekeredett. Zeusz és Maia, a nimfa fia volt, az úton lévők védelmezője, Zeusz hírnöke, csínytevő, aki csak akkor komolyodott el, ha a halottak lelkét Hadészba kísérte. Pusztán a bajkeverés kedvéért egyszer ellopta a marhákat, amelyekre Apollón vigyázott, és beterelte őket a hegyekbe, miközben a féltestvére figyelmét magára vonta egy fiatalember, aki után epekedett. Miután Hermész elrejtette a csordát, az egyik állatot feláldozta. Miközben szórakozottan játszadozott a tehén beleivel meg egy teknőc páncéljával, megalkotta az első lírát. Amikor Apollón végre a nyomára akadt, annyira elvarázsolta a muzsika, hogy elfelejtette a haragját, és az egész csordát Hermésznek adományozta a hangszerért cserébe. A zene művészetét Apollón vitte el a halandóknak a matematikai pontosságával és a harmonikus rendjével együtt.

A következő jelenet Athéné szegélyén azt mutatta, ahogy két fiatal titán, Prométheusz meg Epimétheusz átsétál az erdőkön és a Föld szorosain, messze az olümposzi istenek pillantásától. Éppen az új teremtményeket csodálták: az embereket, akiket Zeusz gyúrt sárból egyik nap szórakozásképp.

Az istenek, akiket általában lefoglalnak a saját ügyeik, többnyire meg is feledkeztek ezekről a furcsa lényekről, akik hasonlítottak rájuk – legalábbis annyira, amennyire egy gyerek ügyetlen ujjakkal, bizonytalanul megformált agyagfigurája hasonlít egy valódi emberre. Prométheuszt azonban lenyűgözték ezek a bolondos, infantilis lények. Vad bogyókat ettek, és egy olyan világban kószáltak, ahol nem léteztek házak, városok, kormányok, hajók, kereskedelem, háború, zene, irodalom, filozófia vagy a csillagok ismerete.

– Sajnálom őket – mondta Prométheusz a testvérének. – Az a sok állat körülöttük sokkal életrevalóbb náluk. A szarvas gyors, az oroszlán erős, de ezeknek az embereknek nincs semmilyen különleges tulajdonságuk, ami mellettük szólhatna. Védtelenek és buták. Semmiben sem találják meg a mintát. Valahányszor este lemegy a nap, és felkel reggel, riadtnak tűnnek. Biztosan álomszerű töredékekben látják a világot. Mégis be kell ismernem, hogy felkeltették az érdeklődésemet.

– Igazad van – felelte Epimétheusz. – Mintha Zeusz félkész állapotban hagyta volna őket. Szerencsétlenek még beszélni sem tudnak: hallottad, hogy morognak meg vonyítanak egymásra? Így nem maradnak sokáig életben. Biztosan kihalnak majd, és mindenki elfeledkezik róluk, mint Zeusz egy újabb gondatlanságáról. Hogy is nevezte őket… embernek?

– Azon töprengek, megtaníthatnám-e őket arra, hogyan legyenek rátermettebbek – folytatta Prométheusz. – Szerintem ha kapnának valamit mindabból, amit az istenek olyan féltékenyen őriznek, több esélyük lenne. Szerintem ezek a halandók… csodálatosak lehetnének, ha valahogy megtalálhatnám a módját, és segíthetnék nekik.

Prométheusz szervezkedni és tervezgetni kezdett.

Felment Zeusz palotájába az Olümposzon, és miközben elterelte az istenek királyának a figyelmét a titánok és az olümposziak közötti diplomáciáról szóló bonyolult kérdéssel, lelopott egy aprócska tűznyalábot az egyik villámból, majd elrejtette egy ánizskapor szárában. Aztán átment Héphaisztosz meg Athéné szomszédos palotáiba, ahol a két hatalmas isten szorgosan dolgozott: Héphaisztosz a kohójánál, éppen fegyvereket és vérteket készített más halhatatlanok számára, Athéné pedig azzal kísérletezett a műhelyében, hogyan tökéletesíthetné Apollón égi szekerét. Miközben Prométheusz velük beszélgetett, és a munkájukat csodálta, csak arra várt, hogy a két isten hátat fordítson neki, és ellophasson egy-egy maroknyit az ügyességükből meg az eszességükből, majd a köpenye alá rejthesse. Aztán visszament a földre.

Prométheusz ezután felállított egy sátrat egy erdei tisztáson, mert tudta, hogy az emberek néha odamennek gyümölcsöket szedni, leült, és várt. Néhány nap múlva csakugyan oda is merészkedett hozzá néhány ember, habár hamarosan el is iszkoltak tőle, mint a vakmerő bárányok. Prométheusz azonban türelmes volt, néma és mozdulatlan, majd amikor az emberek elég közel merészkedtek hozzá – talán a szőlővel és mézzel teli tálak miatt, amelyeket a titán kihelyezett a fűre –, megfogta a maroknyi ügyességet és észt, majd rádobta az emberekre. Az ajándékok átlebegtek a levegőben, és megtelepedtek az emberek vállán.

Először szinte semmi sem történt, Prométheusz pedig aggódni kezdett, de aztán látta, hogy valami fokozatosan felvillan az emberek arcán. Elsőként a zavarodottság, aztán a félelem, végül valami más: valami, ami leginkább a kíváncsiságra hasonlított. Prométheusz a legszívesebben felnevetett volna örömében. Ehelyett azonban nagyon halkan, nagyon lassan beszélni kezdett, remélve, hogy az emberek legalább a kedvességre válaszolnak, ha a szavait nem is értik meg.

– Kérlek, ne féljetek, őrizzétek meg a nyugalmatokat! Úgy jöttem ide, mint a barátotok, és csodálatos dolgokat akarok mutatni nektek, olyasmiket, amik majdnem hasonlatossá tesznek majd titeket az istenekhez, akik odafent ülnek az Olümposzon. Sokat kockáztatok azzal, hogy idejöttem, úgyhogy ne hagyjatok cserben! – Maga elé nyújtotta a szőlőt meg a mézet, és elmosolyodott.

És így kezdődött minden. A következő években Prométheusz a szeretett emberei között élt. Megtanította őket beszélni. Megmutatta nekik, hogyan építhetnek kunyhót, hogy megvédjék magukat a legnagyobb téli hidegektől. Megtanította őket, hogyan hegyezzenek ki dárdákat botokból, hogyan fonjanak hálót az állatok és a halak csapdába ejtésére. Vezette a kezüket, miközben szerszámokat pattintottak, amelyekkel aztán megnyúzhatták a zsákmányukat, és odaadta nekik Zeusz tüzét, hogy főzhessenek maguknak, és megmelegedhessenek télen.

És mindez anélkül ment végbe, hogy Zeusz észrevette volna, az istenek királyát ugyanis lefoglalták a háborúk, a kéjelgések meg a mulatságok messze a Föld felszínétől. Aztán egyik nap a horizontot pásztázta a palotájából, és észrevett egy tucat kis füstcsíkot, amelyek az ég felé kígyóztak az Olümposz alatti völgyekből. És ott, lenn a fák között, meglátta Prométheuszt, amint azt tanítja egy csapat embernek, hogyan készítsenek nyílhegyet. Zeusz azonnal megértette, mi történt. Dühösen Prométheuszért küldött.

– Ezt meg hogy gondoltad? – kérdezte a titánt, a villámai veszedelmesen sercegtek. – Azt hiszed, lophatsz tőlem? Attól az istentől, aki legyőzte Kronoszt? Megőrültél?

Prométheusz lehajtotta a fejét, de gyorsan kitalálta, mit válaszoljon:

– Felhők hatalmas ura, viharhozó, bocsáss meg! Csak azt akartam megmutatni, milyen zseniális a teremtményed. És azok a tüzek… Beismerem, hogy kölcsönvettem egy szikrát az isteni villámaidból. De látod, megtanítottam őket, hogy húst égessenek áldozati adományként neked és a többi istennek. Könyörgök, engedd meg nekik, hogy folytassák! Szerintem egészen… szórakoztatónak fogod találni.

Zeusz egy türelmetlen intéssel elküldte Prométheuszt. Fontolóra vette, hogy az egész emberiséget elpusztítja. De aztán elgondolkozott, és odahívta Héphaisztoszt meg Athénét.

– Az a ravasz Prométheusz túljárt az eszemen, ahogy a tiéteken is. Nézzetek le, a Föld mély völgyeibe! Azok az ostoba, gyenge állatok, akiket teremtettem, azok az emberek most kaptak észt, ügyességet, és még a tüzet is megszerezték. Persze azért még messze nem tökéletesek.

Athéné és Héphaisztosz visszament a műhelyébe, és együtt kidolgozták az új tervet. Héphaisztosz vett egy kis földet meg agyagot, aztán olyan alakúra formázta, mint az istennők. Athéné szőni kezdett, és csodálatos, ragyogó fehér ruhát készített a szövőszékén – ezt is megmutatta a kelméjén, beleszőtte a szövést: gyönyörű látvány. Koronát is tervezett, azoknak a rendkívüli lényeknek a képével díszítette, amelyek a földet és a tengereket népesítették be. Héphaisztosz elvette a rajzait, és lágy, pompás aranyból megalkotta, a díszítése olyan életszerű lett, hogy bárki azt hitte volna, a koronán a delfinek csakugyan ugrándoznak, a fecskék valóban magasba szállnak. Felöltöztették az alakot a ruhába, rátették a fejére a koronát, és levitték a földre.

Összegyűltek mind az istenek meg az emberek egy csapata is az oldalukon a két testvérrel, Prométheusszal és Epimétheusszal. Héphaisztosz és Athéné rálehelt az alakra. Először semmi sem történt. Aztán a szobor fokozatosan változni kezdett: a néző megesküdött volna, hogy az agyagkarok lágyak lettek, húsosak, vénákkal átszőttek. Aztán mintha megrezzent volna egy szemhéj. Végül az alak elmosolyodott, kinyitotta a szemét, és ott állt a nő, erős és gyors, a szemében a ravaszság és a jókedv szikrája csillogott.

– Itt vagytok mind – mondta körbenézve maga körül, az állhatatos pillantását végighordozta a fénylő erdei tisztáson meg a fémesen ragyogó isteneken. Végül a tekintete megpihent a fiatal, életteli embereken, az izmos testüket megkeményítette a munkával töltött életük. – Micsoda csodálatos lények! – mondta. – Milyen szép az ember! Micsoda szép új világ ez! – És felnevetett.

A nőt Pandórának hívták, ami azt jelentette: „aki mindent ad”. Feleségül ment Epimétheuszhoz, és a kettejük frigyéből lányok születtek, akik az ember társai, testvérei, szeretői lettek, aztán később maguk is anyák. Pandóra egyáltalán nem szabadította rá a világra az összes borzalmat és gyászt, ahogy azt egy költő – egy férfi – hamisan állította. A nők megérkezésével a férfiak többé nem viselkedtek ártatlan, tudatlan gyerekként. Megismerték a szeretetet és az örömet, a veszteség fájdalmát, a vágy kínzását (gyakran egymás iránt): valójában ekkor lettek igazi emberek mindazzal a jóval és rosszal, ami ezzel jár. Együtt és Prométheusz vezetése alatt a nők és a férfiak új készségeket sajátítottak el: foglyul ejtettek és megszelídítettek vad ökröket, aztán befogták őket szántani; megtanulták félretenni a magvakat, minden évben elvetni őket, learatni a termést, amelyet aztán félretettek a szűkös időkre; megszelídítettek és befogtak lovakat, Prométheusz pedig élvezettel nézte, micsoda örömet nyújt az embereknek a ló ereje és sebessége. Beszélt nekik a napról és a holdról, az éjszakáról és a nappalról, az évszakok váltakozásáról, a szivárványról, a hold- és napfogyatkozásról meg a csillagképekről. Héphaisztosz megmutatta nekik, hogyan alakítsák a fémet edényekké, késekké és lószerszámokká. Athéné személyesen tanította meg Pandórát a gyapjú és a len fonására, a szövőszék megépítésére és a szövésre. Prométheusz bemutatta, hogyan keverjék össze a gyógyfüveket, hogy gyógyszert készítsenek, hogyan pillanthatnak be a jövőbe a madarak röptének a tanulmányozásával, és segített nekik szentélyeket építeni a halhatatlanok tiszteletére.

Az emberek elkezdték megfigyelni az őket körbevevő világot, saját történetekkel álltak elő a föld és a tengerek természetéről, a felettük húzódó tágas, titokzatos égboltról meg a hold széles kerületéről. A tűz köré gyűlve elmesélték ezeket a történeteket, és költők meg filozófusok emelkedtek ki közülük.

Zeusz azonban sosem bocsátotta meg teljesen Prométheusznak, hogy tüzet lopott tőle. Megparancsolta a szolgájának, Kratosznak, hogy vigye fel a titánt a Kaukázusra, és bilincselje meg azokkal a láncokkal, amelyeket Héphaisztosz kelletlenül készített el. Zeusz elküldte a sasát arra a védtelen, magányos szirtre, ahol Prométheusz raboskodott. A madár belevájta a hatalmas karmait a titán mellkasába, és addig tépte könyörtelenül a húsát, amíg fel nem falta a máját. A madár ekkor lustán visszarepült az Olümposzra. Prométheusz mérhetetlen fájdalmat szenvedett el, de a húsa halhatatlan volt, így a sebe másnapra teljesen begyógyult. A sas aztán visszatért a következő reggelen, aztán a rá következő meg az azt követő reggelen is. A büntetés megszámolhatatlanul sok éven át tartott, amíg Héraklész végül kiszabadította a titánt. Prométheusz egyetlen vigaszai az ókeaniszok voltak, Ókeanosz lányai, akik odarepültek hozzá, erőt öntöttek bele, és elmesélték neki, mi történik a világban távol Szküthia durva, kegyetlen szirtjétől.

A kelme közepére Athéné négy hatalmas jelenetet szőtt, kezdve az egek legutolsó nagy háborújával: a gigantomakhiával, amely az olümposziak és a gigászok között tört ki. Miután Zeusz győzelmet aratott a titánok fölött, a halhatatlanok különböző generációi közötti béke továbbra is bizonytalan és ingatag maradt. A titánok küzdöttek a láncaik ellen, Gaia pedig dühöngött a gyermekei megaláztatása miatt. Megszülte a halhatatlanok újabb nemzedékét: azokat a hatalmas lényeket, akik olyan magasak voltak, hogy a fejük a fátyolszerű Aithért súrolta. Ezeknek az óriásoknak nem volt lábuk, két kígyó tartotta a testüket, amelyek pikkelyei olyan erősek voltak, mint a vért. Ostrom alá vették az Olümposzt, hatalmas sziklatömbökkel és égő tölgyfákkal támadták a fellegvárat a hegyen, addig ostromolták a lövedékeikkel az istenek palotáját, amíg végül az kigyulladt, és a freskókkal díszített csarnokai megfeketedtek.

Végül egy jós azt mondta az olümposziaknak, hogy csak akkor győzhetnek a gigászok elleni küzdelemben, ha egy halandó segít nekik. Így hát Athéné elindult, hogy megkeresse Héraklészt. Zeusznak és a halandó Alkménének a fiaként ő volt az emberek között a legbrutálisabb és leghatékonyabb harcos.

Héraklész most Athéné mellett állt vállvetve, a halandó nyilakat záporoztatott az óriásokra, miközben az olümposziak minden fegyverüket bevetették. Héphaisztosz vörösen izzó lövedékeket hajított le, de még a moirák is bronzhusángot lengettek, ezek az ősi, hatalmas istennők, akik fonják, kimérik és elvágják az emberi élet fonalát. Athéné fogott egy követ, és elhajította, az pedig a tengerbe esett, maga alá temette Enkeladoszt, az óriást, és ebből lett Szicília termékeny, bájos szigete. Végül a csata az olümposziak javára fordult. Az istennő pedig éppen ezt a jelenetet szőtte a kelméje közepébe: ahogy ő maga harcol Héraklésszel az oldalán.

Ám amikor az istenek kezdték úgy érezni, hogy fölénybe kerültek, Gaia harcba küldött ellenük még egy utolsó lényt: az egyik saját gyermekét, akit Tartarosz visszhangos üressége nemzett. Tüphón még a gigászoknál is nagyobb volt. A teste akár egy hatalmas emberé, de a lába helyén száz hatalmas vipera nőtt ki, és rengeteg kígyófeje volt. A szájából őrjítő sziszegés hallatszott, a szeméből tűz csapott ki. Zeusz végső kétségbeesésében kihívta párbajra, mennydörgéssel püfölte, a villámok végtelen sorával csapkodta és égette, mint a bokszoló, aki véresen, fedezékből is támadja az ellenfelét, habár az ereje végét járja, és kis híján összeesik.

Miközben a párbaj a tengerek fölött tombolt, Zeusz az ellenfelére hajította az Etna hegyét, amely rázuhant Szicíliára, maga alá temette Tüphónt. A teremtmény dühét ma is érezni lehet, ahogy nyögdécsel és mocorog, a kénes lehelete felszáll a havas csúcsokig. Még manapság is előfordul, hogy majdnem sikerül kiszöknie a sziklabörtönéből, hogy újra az égbolton tombolhasson. Ez volt az istenek utolsó nagy csatája, amikor a bőkezű Gaiát legyőzték és szétdúlták a saját gyermekei és unokái.

Athéné kelméjén a második középső jelenet egy csapat istennőt ábrázol, amint épp átsétálnak a tavaszi mezőn: magát Athénét, az ókeaniszokat, Artemiszt, Démétér lányát, Perszephonét, valamint Hekatét, a rendkívüli, halhatatlan boszorkányt, aki termékennyé teszi a nyájakat. Az istennők virágokat szedtek: krókuszt, ibolyát és íriszt. Athéné csillogó, bíbor fonálból szőtte meg a virágokat.

Egy idő múlva megálltak pihenni egy patak partján – Perszephonét kivéve, aki csak szedte tovább a virágokat, egyre messzebbre bóklászott a szundító társnőitől. A szélben egy halovány nárcisz bólogatott finom illatokat eregetve. Perszephoné lehajolt, hogy letépje, amikor hirtelen átjárta a hideg, mintha sűrű felhő haladt volna el a nap előtt, és szorongás mart belé. Olyan érzés volt, mint amikor az ember egyedül sétál éjszaka egy nagyváros utcáin, és lábak dübögését hallja meg maga mögött. Felgyorsítja a lépteit, egyenesen maga elé néz, közben pedig tudja, hogy talán semmiség az egész.

Amikor felállt, látta, hogy egy fekete lovak húzta, fekete szekér áll meg mellette némán. A gyeplővel a kezében egy isten magasodott Perszephoné fölé – egy olyan isten, aki mintha kiszívta volna az örömet az őt körbevevő tavaszi levegőből, mintha eltüntette volna a fényt az égboltról.

– Szállj be! – mondta mosolyogva. – Egy ilyen bájos istennőnek, mint te, nem kellene gyalogolnia. Elviszlek, ahová csak akarod.

– Nem – felelte Perszephoné, habár félelem szorította össze a gyomrát. – Köszönöm, de szívesebben gyalogolok.

Az isten felnevetett. Perszephoné eldobta a virágokat, elfordult, és futásnak eredt. A halhatatlan férfi gonoszul megrántotta a lovak gyeplőjét, rángatta, ostorral csapkodta őket, miközben a gyorslábú istennőt üldözte. Egy pillanat múlva már csak a szétszórt, összetaposott krókuszok utaltak arra, hogy bárki is ott járt. A többi istennő semmit sem vett észre – csak az egyikük látott meg a szeme sarkából egy sötét foltot a távolban, de aztán megrázta a fejét, azt hitte, csak képzelődik.

Perszephoné gyorsan futott, de a fekete lovakat nem tudta lehagyni: Hadész hajtotta őket, a holtak megszámlálhatatlan légióinak a vezére, az az isten, aki az összes többinél erősebb a két testvérét, Zeuszt és Poszeidónt kivéve. Perszephoné ekkor az apjához, Zeuszhoz kiáltott, imádkozott, hogy jöjjön érte, és mentse meg. Ám az igazság védelmezője nem hallotta meg a lányát. Messze járt, éppen az egyik szentélyében fogadta az emberek áldozatát. Egyébként is ő maga tervezte meg mindezt a fivérével.

Így hát Hadész hamarosan utolérte az istennőt. A bal karjával a gyeplőt tartotta, a jobbjával pedig lefelé nyúlt, és felhúzta Perszephonét a szekerébe, a vashideg testéhez szorította, az ujjait könyörtelenül belefúrta a combjába. A lovai mindeközben vágtáztak, egyre messzebb vitték az istennőt a barátaitól. Perszephoné küzdött és sikoltozott, most már az anyját, Démétért hívta.

Amíg a síkságok és a dombok között vágtáztak, amíg látta a napot meg az eget, Perszephoné remélte, hogy Démétér meghallja őt. De aztán, amikor egy kopár előhegység felé közeledtek, meghasadt a föld, és egy szakadék tátongott előttük. Hadész egyenesen belevezette a lovait, egyre mélyebbre hajtott. Amikor a föld elnyelte őket, Perszephoné még egyszer utoljára, kétségbeesetten felkiáltott. Aztán a sziklák a fejük fölött nyöszörögve elmozdultak, a fényes, meleg égboltból látszó csík egyre jobban elvékonyodott, amíg nem maradt más, csak a nyirkos, mindent elnyelő sötétség.

Démétér meghallotta, ahogy az utolsó sikoly hangja visszaverődött a hegyekről. A szeretett lánya szenvedő hangjától elborzadva elhagyta az Olümposz csarnokait, és úgy repült át az égen, mint a sas, átkutatta a síkságokat meg a hegyeket, Perszephonét kereste a földön és a tengereken. Ám nyomát sem látta. Sem isten, sem halandó nem tudott vagy nem akart mondani semmit; egyetlen jóserejű madár sem mert jelet küldeni. Leszállt a földre, és kilenc napon át járta a vidéket, nem evett, nem ivott, nem állt meg még mosakodni vagy aludni sem. Végül rátalált Hekaté istennőre, és kikérdezte.

– Nem tudom, mit láttam aznap, de volt ott valami: egy lyuk a fényben, mint egy sötét tornádó – felelte Hekaté. – Héliosz biztos többet tud mondani róla.

Démétér szó nélkül elfordult, és Hekatével együtt nyílegyenesen odarepült a ragyogó Hélioszhoz, a naphoz, aki éppen az égbolton utazott. Megálltak a szekere előtt, a vakítóan fényes lovai kénytelenek voltak megtorpanni.

– Bánj velem tisztelettel, mint veled egyenrangúval, és mondd meg az igazat! – követelte Démétér. – Hol van Perszephoné? Hol van a lányom? Hallottam, amikor értem kiáltott. Te mindent és mindenkit látsz, úgyhogy mondd meg nekem: elrabolta valaki?

– Csakugyan tisztellek és sajnállak is, így hát elmondom az igazat. Hadész rabolta el Perszephonét. Feleségül akarja venni – felelte Héliosz. – A lányod biztonságban van az alvilágban. Láttam, ahogy menekült Hadész elől, az apjához kiáltott, aztán hozzád… De hallgass meg! Semmit sem tehetsz azért, hogy ezen változtass. Hadész magával Zeusszal szervezte meg a lányrablást. És nem lesz olyan rossz férj. Nézd csak, mekkora hatalma van, hány lélek felett rendelkezik odalent, az Erebosz hatalmas királyságában! A lányod nagy királyné lesz. Így a legjobb. – Azzal odakiáltott a lovainak, azok pedig vidáman előrelendültek az égen, úgy szárnyaltak a horizont felé, mint a madarak.

Démétér először meg sem mozdult, de aztán legyőzte a harag, a rettenetes düh és a minden eddiginél kegyetlenebb gyász. Gyorsan lebukott a földre, mint a vércse, ha meglátja a zsákmányt. Amikor leért, elváltoztatta a külsejét, ráncossá tette a tiszta, fénylő bőrét, alacsonyabb lett, a hátát meggörbítette, míg a végén úgy nézett ki, mint egy törékeny vénasszony. Hónapokon át vándorolt az emberek között, ápolgatta a lelki sebeit, morzsákért koldult a királyoktól és a disznópásztoroktól, hercegkisasszonyoktól és parasztoktól, néha felajánlott valamit a kereskedőknek és halászoknak cserébe azért, hogy átvigyék a tengeren. Sok várost látott, sokat tanult az emberi elme működéséről. Némelyik háznál kedvesen fogadták, kenyeret, olívát és bort adtak neki, hogy elűzze az éhségét, és semmit sem kérdeztek tőle, amíg kedvére meg nem töltötte a gyomrát étellel és itallal, aztán, ha szerencséje volt, a rabszolgák ágyat vetettek neki a ház egyik sarkában, báránybőrt meg szőnyegeket pakoltak egymásra, hogy ne fázzon. Más helyekről gúnyolódások és sértegetések közepette elkergették, vagy ami még rosszabb: a fejéhez vágtak egy zsámolyt, esetleg ráküldték a kutyákat.

Egyik nap megállt pihenni egy kútnál egy kisváros határában. Miközben ott ült egy olajfa árnyékában, a halandó teste kifáradt és megéhezett, a szíve pedig fájt az elveszett gyermeke után, négy fiatal nő közeledett felé az ösvényen, egymással beszélgettek, nevetgéltek és viccelődtek. Vizeskancsókat hoztak magukkal, azért küldték őket, hogy töltsék meg a kútnál, aztán vigyék vissza a szüleik házába. Amint meglátták a koldusasszonyt, Kallidiké, a legidősebb azt mondta:

– Nem akarok tolakodni, de úgy tűnik, teljesen egyedül vagy. Nem segíthetnénk rajtad valahogy? Biztosan vannak olyan emberek a városunkban, akik elszállásolhatnának.

Az istennő elmosolyodott, és elmesélt a nővéreknek egy történetet:

– Köszönöm a kedvességeteket, lányok. A nevem Dószó, és Krétáról jöttem. Megjegyzem, az akaratom ellenére. Engem és pár másik nőt bekerített és elrabolt egy csapat kalóz. Elhurcoltak minket a szigetről. Attól féltem, hogy eladnak egy rabszolga-kereskedőnek, így hát miközben húst sütögettek, és lerészegedtek, sikerült elillannom, és otthagytam őket. Végül eljutottam ehhez a forráshoz, de igazad van, szükségem lenne egy helyre, ahol meghúzhatom magam. Így hát mondjátok el, hol vagyok, és kinek a házát kellene felkeresnem! Szívesen dolgoznék. Tudok gyerekeket ápolni, felügyelhetnék fiatalabb nőket a szövőszéknél, vagy megteszek bármit, amire szükség van.

– Sajnálattal hallom, hogy szenvedtél – felelte Kallidiké. – Az örök életű istenek sok keserűséget adnak nekünk, halandóknak. De hadd magyarázzam el, hol vagy: a legközelebbi hely neve Eleuszisz, és van ott két-három család, akik biztosan adnának neked szállást. De mi lenne, ha megkérdeznénk anyánkat, befogadna-e? Ha vársz itt, visszamehetünk, és most azonnal megkérdezzük. Van egy kisöcsénk, akinek dajkára lenne szüksége, és talán ha a szüleink beleegyeznek, velünk lakhatnál, és segíthetnél vigyázni rá.

Az istennő bólintott, a lányok pedig megtöltötték vízzel a kancsókat, aztán hazaszaladtak. Démétér nem igazán számított rá, hogy visszajönnek, de egy idő múlva újra megjelentek: az istennő már azelőtt hallotta a nevetgélésüket meg a beszélgetésüket, mielőtt meglátta volna őket. Amikor befordultak az ökörcsapás sarkán, és felbukkantak, látta, hogy csillog a hajuk a napfényben. A lányok felsegítették az istennőt, majd lassan visszasétáltak vele a szüleik, Keleosz és Metaneira házához. Ahogy a küszöbhöz értek, futva megindultak az anyjuk felé, aki egy szépen faragott széken ült, mosolygott, és a mellére ölelte a kisbabáját.

Az öregasszony a lányok mögött haladt, így ők nem látták, amikor belépett a szobába. Nem úgy az anyjuk. Amikor Démétér szandálja nekicsattant a küszöbnek, Metaneira biztosra vette, hogy egy pillanatig nem egy aprócska, görbe hátú öregasszony sziluettjét látta a reggeli fényben, hanem egy magas, sudár, erős istennőét. Ám ez a kép hamar köddé vált, és már csak egy rongyos koldus állt ott. Metaneira ettől függetlenül – rémülten, álmélkodással eltelve – azonnal felugrott, és felajánlotta a látogatónak a saját székét. Démétér azonban szerényen lesütötte a tekintetét, és nem volt hajlandó leülni, amíg Iambé, a rabszolga elő nem hozott egy kis zsámolyt, amelyre aztán báránybőrt terített. Miközben a halhatatlan istennő nézte, ahogy a halandó anya a gyermekét eteti a cseverésző lányai körében, szorosabban összehúzta az arcán a kendőjét, hogy elrejtse a könnyeit. Azt hitte, megszakad a szíve a fájdalomtól, miközben eszébe jutott a saját drága lánya.

Démétér még sokáig ült ott a saját gondolataiba burkolózva, és hallgatott. Metaneira tapintatosan hagyta, nem kezdte el faggatni, és amikor Iambé felajánlott neki egy frissítő, árpából, vízből meg gyógynövényekből készült italt, az istennő visszautasította. Ekkor a rabszolga elmondott egy malac viccet, hogy megnevettesse a vendéget, ő pedig akaratlanul is elnevette magát. A rosszkedve elmúlt.

– Üdvözöllek, hölgyem! – mondta Metaneira. – Látom, hogy tiszteletre méltó asszony vagy, a szemedből jóság és kellem sugárzik. Sokat szenvedtél. Nehéz annak, aki elveszíti az otthonát, akit száműznek, és elválasztanak a családjától. De szeretnénk, ha nálunk otthon éreznéd magad, és viszonzásképp segítenél a kisfiam, Démophón gondozásában.

– Add ide, hadd vegyem át! – felelte az istennő a gyermek után nyúlva. – Valóban vigyázni fogok rá, és ígérem, hogy gondját viselem, megóvom a bántalomtól. – Meglovagoltatta a kicsit a térdén, magához ölelte, beszívta a finom babaillatot, és belesúgta a kicsi fülébe: – Hadész nem kaparinthat meg téged, nem, soha!

Démétér – vagy Dószó, ahogy a halandó család nevezte – Démophón dajkája lett. A napok a megszokott mederben teltek: játszott a gyerekkel, letörölte a könnyeit, aztán miközben a kisfiú aludt, az istennő kisöpörte a csarnokot Iambéval, valamint felügyelte a fiatalabb rabszolgalányokat a fonásnál és a szövőszéknél. Mindenkinek feltűnt, milyen gyorsan nő Démophón, lehagyta a többi vele egyidős gyereket. A bőre ragyogott, a szeme csillogott, a haja dús, fényes lett, és soha nem szenvedett azoktól a betegségektől, amiktől a játszótársai.

Metaneira többé-kevésbé már el is felejtette annak a furcsa látomásnak az emlékét, amely akkor tűnt fel előtte, amikor Dószó a házába érkezett. Egy idő után azonban nyugtalanítani kezdte Démophón hihetetlen ereje és életkedve. Honnan a csudából szerezhette? Amint Dószó elkezdett foglalkozni vele, a gyerek egészen hirtelen, önként leszokott az anyatejről. Aztán Metaneirának feltűnt, hogy sosem látta, amint a dajka bármit enni adott volna a kicsinek: sem tejbe áztatott kenyérdarabkákat, sem puha gyümölcshúst, amit az apróságok fogyaszthatnak. Talán mindez diszkréten, a távollétében zajlott… de akkor is. Persze nyilván semmi nem adott okot aggodalomra: a gyermeke boldog volt, és egészséges. Másrészről viszont valami hátborzongató mégis volt a hirtelen növekedésében és a ragyogó megjelenésében.

Metaneira úgy döntött, hogy alaposan megfigyeli a dajkát meg a kisfiát. Másnap egész nap a közelükben maradt, mindenféle ürüggyel otthagyta a szövőszéket, hogy lássa őket, amint az árnyas udvaron játszanak, vagy ellenőrizze a babát, miközben a báránybőrrel bevont kiságyában alszik. És habár semmi kivetnivalót nem talált abban, ahogy Dószó türelmesen, jó kedéllyel gondozta a fiát, a rejtély nem oldódott meg: mikor eszik a gyermek? Talán, gondolta, a dajka csak éjszaka ad neki enni, akármilyen furcsának tűnt is ez. Így hát miután a házban mindenki lefeküdt, ő virrasztott, aztán amikor úgy látta, hogy a többiek elaludtak, némán kiosont a szobájából, átment Dószó kis hálójába, és halkan benyomta az ajtót.

Egy pillanatra megdermedt. Aztán felsikoltott. Borzalmas, elképzelhetetlen látvány fogadta: a gyermeke, a kisbabája a tűzben volt, Dószó pedig ott állt, és őt nézte. Metaneira berohant az ajtón, beledugta a tűzbe a csupasz karját, és elhúzta a gyermeket. Dószó azonban dühösen felüvöltött, és megpróbálta kikapni a gyermeket az anyja kezéből. Miközben vitáztak, Démophón kicsusszant a kezükből, és leesett a padlóra.

Dószó Metaneira felé fordult.

– Bolond! – kiáltotta. – Ostoba, tudatlan halandó! Fogalmad sincs, mit tettél. Minden éjjel beletettem Démophónt ebbe a tűzbe, és minden éjjel elégettem egy kicsit a gyenge, szánalmas emberi voltából. A Sztüx folyóra esküszöm, az alvilágot körülfolyó kérlelhetetlen vízre, hogy istenné tettem volna ezt a gyermeket, hogy mellettem ülhessen az olümposzi csarnokomban. Most a te hebehurgya ügyetlenséged miatt ugyanúgy meg fog halni, mint ti, többiek, habár tisztelettel fogják őt emlegetni, mert az ölemben feküdt. Én ugyanis, Metaneira, nem az a gyenge vénasszony vagyok, akinek hittél. Istennő vagyok, a halhatatlan Démétér, aki áldást hoz a halhatatlanokra és az emberekre.

Azzal a háta kiegyenesedett, a bőre felragyogott. Az idős kor nyomai mind köddé váltak. Iszonyú magasra nőtt. Az eddig zilált, ősz haja dúsan, buján hullott a vállára. A helyiséget finom parfüm illata töltötte be: mint a szellőé a hűvös reggeleken, szüret idején. Az istennőből vakító sugárzás tört elő. Metaneira döbbenten lépett hátra, és botladozva a földre omlott.

– Építs nekem egy hatalmas szentélyt! – parancsolta Démétér, a hangja olyan volt, akár a nyári mennydörgés. – Majd én előírom, milyen szertartásokat kell bemutatni nekem, hogy megbékíts.

Fehér fény villant fel, és az istennő eltűnt. Metaneira lányai, akik felébredtek a zűrzavarra, berohantak a szobába. Kallidiké felkapta az öccsét a földről, ahol feküdt, és próbálta elcsitítani, megnyugtatni. A gyermek azonban nem hagyta abba a sírást: az istennő dajkáját akarta, nem az egyszerű, halandó nővéreit.

Másnap reggel megkezdődött a munka az istennő új szentélyén. Démétér továbbra is a földön maradt, kerülte a halhatatlan társai palotáit. Most, hogy elveszítette Démophónt, még jobban vágyódott a lánya után. Dühében és bánatában visszavonta a betakarítás és a bőség ajándékait az emberektől és az istenektől egyaránt. Az egész föld befagyott az istennő gyásza miatt. A természet megdermedt. Nem serkentek rügyek a kopár ágakból, nem dugták ki a fejüket friss hajtások a tavaszi földből. Minden szürke és kopár volt. Teltek a napok, a hetek, a hónapok, de a hideg szél és a viharos eső nem enyhült. Hamarosan a birkák és a kecskék nem tudtak mit enni, a pajták és a kamrák kiürültek. Az emberek éheztek, és lesoványodtak. Még az istenek is nyugtalanok és elégedetlenek lettek, mivel a halandók nem tudtak húsáldozatot füstölni, és nem küldtek gazdag illatokat a mennyek felé az ő gyönyörűségükre.

Végül Zeusz elküldte Iriszt – az istenek hírnökét, aki a szivárvány végén utazik –, hogy keresse meg Démétért. A saját templomában talált rá az istenasszonyra, amelyet Keleosz és Metaneira épített Eleusziszban a számára: egyedül ücsörgött és dühöngött éjfélfekete ruhában.

– Kérlek, gyere vissza az Olümposzra, hatalmas istennő! – mondta. – Ez Zeusz akarata, ne szállj szembe vele! Már elég sokáig haragudtál. Ideje meglágyítani a földet, és életet lehelni a szunnyadó magokba. Elég volt már a szenvedésből!

Démétér odafordult felé.

– Menj vissza Zeuszhoz, és mondd meg neki, hogy sosem térek vissza az Olümposzra, és egyetlen mag sem fog kihajtani a földön, amíg meg nem látom a lányomat! – felelte.

Bármit mondott is Irisz, semmi sem lágyította meg Démétér szívét, így hát a küldött visszament az Olümposz csarnokaiba. Zeusz a többi istent is leküldte egymás után Eleusziszba, ajándékokkal meg tiszteletadással hódoltak Démétér előtt, arra kérték, hogy engedje ki a földet a jeges szorításából, és hagyja, hogy kihajtsanak a levelek, szirmot bontsanak a virágok, a magok pedig megérjenek a héjukban. Ő azonban engesztelhetetlen maradt. Minden istent ugyanazzal az üzenettel küldött vissza a mennybe: látni akarja Perszephonét.

A villámok ura végül beleegyezett, hogy Perszephoné visszatérhessen a felsőlégbe, egy feltétellel: csak akkor hagyhatja el véglegesen a korábbi otthonát, ha semmit sem evett, amíg a holtak birodalmában tartózkodott. Démétér vonakodva beleegyezett, az istenek királya pedig odahívta Hermészt, és elküldte őt Ereboszba, Hadész komor birodalmába. A küldönc ott megtalálta a gyönyörű Perszephonét, aki a nyirkos palota egyik termében ücsörgött a fogvatartójától tisztes távolságban. Lefogyott és sápadt lett, az isteni vére elhalványult. Hermész meghajolt mindkettejük előtt.

– Hadész úr, Zeusztól jöttem. Tudom, uram, hogy idelent, a halálos királyságodban, ahol soha semmi nem nő, és nem is fog, nincs szükséged Démétér ajándékaira. De az istennő dühös, és a föld haldoklik. El fog jönni az idő, amikor az emberek nem szaporodnak tovább, és nem érkezik majd több lélek, hogy benépesítsék a birodalmadat. Démétér addig nem enged, amíg nem láthatja a lányát. Kérlek, engedd meg, hogy magammal vigyem!

Perszephoné felugrott, a szíve megtelt reménnyel, alig merte elhinni, hogy talán újra láthatja a szépséges napfényt meg a felhős égboltot. Hadész komor arca megfeszült, és egy pillanatig elgondolkozott. Aztán döntött.

– Meghajlok Zeusz akarata előtt – felelte. – Hermész, fogd be a fekete lovakat a hintóm elé, és vidd el Perszephonét az anyjához! – Amikor Hermész elfordult, hogy engedelmeskedjen, Hadész az istennőhöz szólt: – Tessék, hölgyem, engedd meg, hogy segítsek a köpenyeddel!

Perszephoné gyanútlanul közelebb lépett hozzá, csak döbbenetet érzett a hirtelen jött szabadulása miatt. Ahogy azonban odaért Hadészhez, ő az istennő szájára nyomta a kezét, amely olyan hideg volt, mint a márvány. Perszephoné érzett valamit a nyelvén. Önkéntelenül lenyelte. Hadész elhúzta a kezét. Az istennő botladozva húzódott el.

– Csak egy gránátalmamag – mondta Hadész. – Semmiség. Az én kis tréfám. Felejtsd el! – Elmosolyodott.

Perszephoné hátrahúzódott az istentől, remegett, nem tudta biztosan, mi történt; gondolta, talán valamiféle játék, egy kegyetlen búcsúdöfés. Aztán elfordult, és kiszaladt a palotából. Odakint Hermész várta Hadész harci szekerén. Perszephoné felmászott mellé.

– Vigyél el innen most azonnal! – kérte. – Induljunk!

Hermész nógatta a lovakat, átvágtattak a holtak kopár, élettelen birodalmán. Az állatok hamarosan már felfelé kaptattak az örökké felfelé, csakis felfelé tartó ösvényen. Átugrották a Sztüx folyót, a bűzös vizet, amely körbeöleli Hadész birodalmát, és megérkeztek arra a helyre, ahol a sziklák korábban összezárultak Perszephoné feje fölött. A hatalmas kövek megrepedtek, majd rázkódva széthúzódtak. Fenyőillatú széllökés csapta meg őket, és megjelent előttük a széles horizont: kijutottak. Perszephoné felnevetett örömében.

Egyre tovább vágtattak, a lovak patái alig értek a földhöz, aztán végül megérkeztek a hatalmas templomhoz, ahol Démétér várakozott. Miközben ott ült, megérezte a lánya közeledtét, és felugrott, leszaladt a templom lépcsőin, Hermész pedig erősen megrántotta a gyeplőt. Perszephoné leugrott a harci szekérről, és a két istennő odarohant egymáshoz, összeölelkeztek.

A halhatatlan Démétér, aki már azt hitte, hogy az örökkévalóságig tartó életében soha többé nem láthatja viszont a lányát, úgy kapaszkodott Perszephonéba, mintha sosem akarná elengedni, csókolta a lágy haját, ajkát, orcáját. Miközben Perszephoné beletemette magát az anyja védelmező, erős ölelésébe, megértette, hogy Démétér szeretete páratlan és kimeríthetetlen, valamint hogy az anyja úgy szereti őt, ahogy soha senki más nem fogja.

Sokáig álltak így, a könnyeik ömlöttek.

Egy idő után azonban Démétér megérzett valamit – valami nem volt rendben. Finoman kiszabadította magát Perszephoné öleléséből, és a lány kezét fogva megkérdezte:

– Adott neked enni valamit?

– Nem – felelte Perszephoné. – Egész ottlétem alatt visszautasítottam a nektárt és az ambróziát. Nem bírtam elviselni, hogy megegyek bármit, amit tőle kapok.

– Biztos vagy benne? – erősködött Démétér. – Egyáltalán semmit nem ettél egész idő alatt, amíg ott voltál?

– Egyáltalán semmit – felelte a lánya. – Kivéve… amikor Hermész értem jött, éppen mielőtt indultunk volna, Hadész borzalmas dolgot tett: erővel rányomta a kezét a számra, és rávett, hogy lenyeljek valamit… de semmiség volt, csak egy gránátalmamag.

Démétér egy pillanatra elfordult, de aztán újra a gyermekére pillantott, mosolyt erőltetett az arcára, megsimogatta Perszephoné hosszú haját, aztán ők ketten, anya és lánya beszélgettek tovább, egymást vigasztalták. Hekaté odament hozzájuk, hogy lássa a drága barátnőjét, és megígérte neki, hogy akármi történik is, mindig mellette lesz. Valamivel később megérkezett Rhea, Démétér anyja, a hatalmas titanisz, és magával hozta Zeusz javaslatát.

Miután Rhea és Démétér négyszemközt elbeszélgetett, Démétér újra magához húzta a gyermekét.

– Perszephoné, hallgass meg! Hadész csapdába csalt téged. Az a törvény, hogy ha eszel valamit Ereboszban, még akár egy gránátalmamagot is, örökre vissza kell térned oda. Rheával egyezséget kötöttünk. Minden évnek ott fogod tölteni az egyharmadát, és a halottak királynőjeként uralkodsz majd, de az év kétharmad részében visszajöhetsz ide, hozzám meg a többi halhatatlanhoz.

Démétér elmosolyodott a könnyein át, és meglazította a szorítását a föld élőlényein. Zephürosz, az enyhe nyugati szél elkezdte megmelengetni a talajt. Nem sokkal később a négy istennő, Rhea, Démétér, Perszephoné és Hekaté hallotta felcsendülni a madarak énekét a fákon. A dalukat nemsokára elnyomta a kabócák hangja, amelyek felébredtek a napsütésre. A föld apránként újra életre kelt. Visszatért a tavasz. A réteken megint krókuszok, ibolyák, íriszek és nárciszok virágzottak.

Klümené volt az az ókeanisz, aki együtt sétálgatott Perszephonéval aznap, amikor Hadész elrabolta őt. Athéné következőnek őt szőtte bele a kelméjébe, a harmadik nagy központi részletbe: a képen a nimfa egyedül zokogott az elhagyatott északon, a könnyei borostyánná szilárdultak. Klümené egy kicsi, sziklás szigeten nevelte fel a fiát, Phaethónt. A fiú apja Héliosz volt, de az isten sosem szakította meg az égi útját, hogy meglátogassa a gyermekét. Phaethón naponta nyaggatta az anyját, hogy meséljen neki az apjáról, és hunyorogva bámult fel az égető fény felé az égbe, remélte, hogy akármilyen kicsi is az esélye, egyszer mégis megpillantja az isten harci szekerének a körvonalait. Amikor nagyobb lett, dicsekedni kezdett a barátainak Héliosszal. De a többieket ez csak untatta és bosszantotta.

– Ha tényleg ő az apád, miért nem járt még itt soha? – kérdezte az egyik. – Talán mert valójában nem is ő az apád. Lehet, hogy ezt csak anyukád találta ki.

Hazaérve Phaethón dühöngve Klümenére támadt, őt vádolta a veszteség miatt, amely gyötörte.

– Miért hagyott el minket? Mit tettél vele? Biztos vagy benne, hogy ő az apám? – kérdezte a fiú újra meg újra.

– Ha tényleg annyira akarod látni, menj! – felelte végül az anyja. – Már elég idős vagy hozzá. A palotája nincs messze innen, csak indulj el kelet felé, és megtalálod valamivel a horizont alatt. Ott tölti az éjszakákat. Találkozz vele, és derítsd ki, kedveled-e!

Phaethón elindult kelet felé, és pár nappal később megérkezett valamivel a horizont alá. Amikor az apja fenséges palotája a ragyogó timpanonjával fölé magasodott, a fiú nagyon kincsinek érezte magát. A pompás ajtókba, amelyeket maga Héphaisztosz kovácsolt színtiszta ezüstből, a tengeristenek alakját vésték bele: az alakváltó Próteuszt, amint Poszeidón fókanyáját őrizte, valamint Tritónt, aki deréktól lefelé hal, fölfelé pedig férfi. Phaethón óvatosan rátette a kezét az ezüsttáblákra, és megnyomta.

Egy hatalmas csarnokban találta magát. Körülötte minden ragyogott: a porfír- és malachitpadló, az arannyal és ékkövekkel megpakolt serlegek az elefántcsont betétes asztalon. A falakat beborító freskók megmutatták, milyennek látta Héliosz a földet a mindennapos égi útján: az erdőket, folyókat, mezőket, hegyeket és szigetekkel pettyezett tengereket olyan rendben és harmóniában ábrázolta, ahogy Gaia megteremtette őket.

A csarnok végéből olyan erős hőség és fény áradt, hogy Phaethón megrezzent. A vakító ragyogásban épp csak ki tudott venni egy több száz smaragddal berakott trónt, amelyen egy lángoló hajú és szakállú isten ült: Héliosz. Körülötte álltak a hórák, az idő múlásának istennői, valamint az Évszakok: Tavasz nárciszdiadémot viselt, Nyár rózsafüzért, Ősz karja szőlőkkel volt tele, a jeges Tél fejét pedig kopár ágak koronázták.

– Phaethón, fiam! – mondta Héliosz. – Néztem, ahogy elindultál ide, hogy megtalálj, és nagyon örülök, hogy láthatlak, őszintén mondom. Mit ajánlhatok fel neked? Ételt vagy italt? Vagy talán valamiféle ajándékot? Mit szólnál egy olyan ékköves serleghez, mint amit az előbb megcsodáltál? Vagy adhatok egy maroknyi smaragdot a trónomról, esetleg vihetsz egy khitónt édesanyádnak, amit maguk a Hórák szőttek. Csak mondd el, mit kérsz, és megkapod!

Phaethón most, hogy rájött: soha nem nyújthatja ki a karját, hogy megérintse a tüzes istent, és nem érezheti az apja ölelését, még magányosabbnak érezte magát, mint eddig bármikor.

– Apám, nem akarok ajándékot – felelte. – Csak tudni akarom, hogy szeretsz.

– Ha! Persze hogy szeretlek – erősködött Héliosz. – Minden reggel látlak a harci szekeremből, megnézem, hogy életben vagy-e, és hasonlók. Nagyon szeretlek téged és az összes többi gyermekemet. – Tétova mozdulatot tett a világ többi része felé.

– Bebizonyítod? Tényleg megadod nekem mindazt, amit csak akarok? – kérdezte Phaethón.

– Hogyan? Hát persze, hiszen pont ezt mondtam az imént – felelte Héliosz a székében fészkelődve. – Mit kérsz hát? Attól tartok, nincs sok időm. Mennem kell, hogy fényt vigyek a világba. A hóráknak nem fog tetszeni, ha kések.

– Megesküszöl rá? – kérdezte Phaethón. – Ünnepélyes esküt teszel a halhatatlan Themisz pecsétjével, aki az ígéretek védelmezője?

– Igen, igen, bármit kérhetsz – felelte Héliosz. – Esküszöm. – Ezúttal határozottan kiérződött a türelmetlenség a hangjából.

– Akkor azt kérem, hogy áthajthassam az égen a szekeredet. Hadd lássam el a munkádat én csak egy napig! Be akarom bizonyítani, hogy valóban a fiad vagyok.

Héliosz szeméből most fájdalmasan éles fénycsóva csapott ki, Phaethón botladozva hátralépett tőle, majdnem el is esett. Az isten egy ideig képtelen volt megszólalni, még a fejét is elfordította. Aztán újra szembefordult a fiúval.

– Elhamarkodottan cselekedtem, Phaethón – mondta. – Nem lett volna szabad ezt megígérnem. Bármit megtennék, hogy visszavonhassam a szavamat. De attól tartok, késő. Themisz, az eskük szavatolója hatalmasabb nálam, nálad pedig jóval hatalmasabb. Nem tehetek mást, csak megkérhetlek, hogy vond vissza a kívánságodat. Gyermekem, halandó vagy. A földön töltött éveid meg vannak számlálva. Ne rövidítsd le még jobban az életedet! Figyelj rám! Nem fogod tudni irányítani azokat a lovakat. Csak én vagyok rá képes. Még én is küzdök velük. Vannak napok, amikor majdnem letérek a pályáról, és amikor Téthüsz már attól tart, hogy belehajtok a tengereibe. És azok a konstellációk, amiket ti, halandók éjszaka néztek? Megtámadnak, ha nem sikerül áthajtanod közöttük. A Skorpió meg akar majd szúrni a farkával, a Rák pedig megpróbál kirántani a szekérből az ollóival, ha nem vigyázol. Nézd, fiam, gyermekem… a világon bármi mást megadok neked! De könyörgök, ne ezt kérd!

Phaethón hallotta a kétségbeesést az apja hangjában, talán még a szeretetet is, és elbizonytalanodott. Ám égette a vágy, hogy vezethesse Héliosz harci szekerét, így hát nem volt hajlandó visszavonni a kívánságát. Titokban eltökélte, hogy mélyen lehajt a saját szigete fölé, és megmutatja a barátainak meg az anyjának, milyen fából faragták.

Héliosz vonakodva engedett neki, kötötte az esküje.

– Nagyon figyelj rám! – mondta. – Ne használd az ostort a lovakon! Csak annyit kell tenned, hogy visszafogod őket, ne próbáld gyorsítani a tempójukat. Látni fogod az égen az ösvényt, amerre hajtani szoktam, a barázdákat, amelyeket a szekér vájt a mindennapos útján az égben, azokat kövesd! Széles, sima ívben kell haladnod. Kerüld el a sarkakat! Ne menj túl közel a földhöz, és ne repülj túl magasra sem!

Mostanra már Szeléné, a Hold megállította a fakó lovait a saját palotájában, a világ nyugati szélén, készen arra, hogy csatlakozzon Endümiónhoz, a halandó szeretőjéhez, aki az ő szobájában alszik az örökkévalóságig. Éósz elfoglalta a helyét Héliosz palotájának az ajtajában, a rózsás pírja kezdte elönteni a horizontot a hajnali fények gyenge nyomaival. Az aranysörényű lovakat már kihozták Héliosz lovászai, és – miközben az állatok horkantva bokkoltak, a vállukon habzott az izzadság, a fülük lelapult – befogták őket a szekér elé. Héliosz még egyszer, utoljára esedezett a fiának:

– Fiam, engedd meg, hogy ma én vigyem ki a lovakat! Innen nézhetsz, mulathatsz a palotában, aztán majd beszélgetünk, és nagy lakomát csapunk, amikor este visszajövök.

Phaethón azonban ügyet sem vetett az apjára, felugrott a szekérre, és felkapta a gyeplőt. A lovak az égbe martak az aranyszínben villogó patáikkal, és megindultak előre, gyorsan lehagyták Zephüroszt, a meleg nyugati szelet. Héliosz mindössze vakító fénycsóvának tűnt a hegyoldalban, a „Fogd őket vissza!” kiáltását túlharsogta Phaethón szívverése meg a fülébe süvítő szél. A földtől eloldozott szekér, amely csak egy fiút vitt a szokásos nehéz terhe helyett, úgy csapkodott jobbra-balra, mint a csónak a hullámokon. A tüzes lábú mének pánikba estek, villogott a szemük fehérje. Lerohantak a megszokott ösvényükről.

Phaethónnak minden erejét be kellett vetnie, hogy állva tudjon maradni; elképzelhetetlennek tűnt, hogy meg tudja fékezni a lovakat, és visszaterelje őket a megfelelő ösvényre. Még a nevükre sem emlékezett. Ahogy az állatok lebuktak, alámerültek és imbolyogtak, az ég tengernek tűnt, a tenger égnek. Aztán nyirkos felhők vették őket körbe, minden vonatkozási pontot eltüntettek, végképp összezavarták a fiút.

A felhők hirtelen szétváltak, és a szekér kibukkant a tiszta égbolton. Phaethón lepillantott. Látta a szigeteket: mintha kavicsok lettek volna a kékségben, aztán megpillantotta a kontinens körvonalait, majd Gaia egész íves teste megjelent, mint egy fénylő, kék és zöld gömb. A lovak olyan magasra hágtak, hogy már a csillagok között jártak. Phaethón kiejtette a gyeplőt a kezéből rémületében, az állatok pedig még vadabb vágtába kezdtek, egyenesen a vad konstellációk felé tartottak. A Nagy Medve feléjük csapott a hatalmas mancsával, a Skorpió készen állt rá, hogy megszúrja őket az óriási, íves méregtüskéjével.

Csodával határos módon sikerült elkerülniük az égi ragadozókat. Ám a földön problémák adódtak. Héliosz szekerének a melege nélkül havazni kezdett az évszakra nem jellemző módon. Az ember akár még gyönyörűnek is tarthatta ezt a hatalmas, csillogó, puha fehérséget. De nem sokáig. Ahogy folytatódott a hideg, a gyerekek megéheztek, az öregek pedig fázni kezdtek az otthonukban. A nyájak a mezőkön elpusztultak, a termés megfagyott és tönkrement, a madarak nem találtak ennivalót. A fák meghajoltak és kidőltek, lehúzta őket a hópelyhek végtelen áramlata. A halak csapdába estek a mozdulatlan folyók szilárd jegében, még maguk az óceánok is lelassultak, ahogy megteltek úszó jégtáblákkal. A városokba vezető utak járhatatlanná váltak, és harcok törtek ki a készletek utolsó darabjai fölött. Az emberek éheztek.

A halandó fiúnak soha eszébe sem jutott, hogy az arroganciája ilyen pusztítást, ilyen nyomorúságot eredményezhet, még magában Gaiában is ekkora kárt tehet. Pedig a java még csak most következett. A lovak lefelé tartottak, egyenest a földnek. Phaethón hamarosan azt látta, hogy ijesztő sebességgel közelednek felé a hegyek. Most már kivehette a dombtetőkre tapadó városokat, a szentélyek festett timpanonját, az elszigetelt kunyhókat, a hajókat a tengeren. Egyszer megpillantotta a saját szigetét is, a faluját, az anyja házát. Mennyire bánta már a gyerekes vágyát, hogy megmutassa magát a barátainak az apja szekerén! Mert most túlságosan közel jártak.

A szekér nyomában kiszikkadtak a mezők, megsárgult a fű, megrepedt a talaj. A kutak kiszáradtak, a bugyogó patakok áporodottak, porosak lettek. A nimfák, a patakok és csermelyek kedves nimfái elmentek. A halandók mezőin összeaszott és megbarnult a termény. A folyók erekké szűkültek, aztán semmivé lettek, megmutatták a kőmedrüket; a hatalmas Nílus zegzugos torkolata kiszáradt és kiszikkadt. A folyóistenek felnyögtek, és száraz könnyeket sírtak. A fák, amelyek korábban menedéket nyújtottak a madaraknak, a négylábúaknak meg a rovaroknak a zöld ágaikkal, elhullatták a leveleiket, az erdők csontkopaszok lettek. A hegyekben a gleccserek visszavonultak és összementek. A Kaukázus hideg tájain, ahol Prométheusz a sziklájához láncolva hevert, megolvadt a jég, amely korábban a markában tartotta a földet. A termékeny mezők sivataggá változtak. Az emberek és az állatok éheztek. Betegségek pusztítottak. A világ szélein, a sarkokon, amelyekre Héliosz figyelmeztette Phaethónt, víz kezdett ömleni a jégsapkákból. Az óceánok megdagadtak az olvadó jégtől, így egyre jobban elárasztották a mélyen fekvő partokat, elnyelték a városokat. A zavarodott, dühös szelek tombolva kavarogtak.

Végül már maga Gaia sem bírta tovább, felemelte a fejét – a kócos, korábban zöld mezőkkel borított, mohától puha fejét, amely mostanra ősz, csúf és sebhelyes lett. Alig bírt lélegezni, olyan szennyezett volt a levegő. A torka kiszáradt, az ajkai kicserepesedtek, szemének mély, tükröződő tava helyén üres kráterek tátongtak. Kétségbeesésében felkiáltott az olümposzi isteneknek, akik a történtekről mit sem sejtve mulatoztak a palotájukban.

– Zeusz, istenek királya, ha hívhatod magad egyáltalán annak… ébredj! Hát nem látod, mi történik? Azt hiszed, biztonságban vagy odafent a hegytetődön, de a tűz téged is meg fog égetni! Atlasz már alig bírja tartani a terhét, ő is meg fog égni, és akkor Uranosz ránk zuhan, a hatalom pedig újra az őskáoszé lesz! Ezt akarod?

Kimerülve visszazuhant. Zeusz felugrott ültéből, és kiszaladt a palotájából a poros hegyoldalra, hogy vessen egy pillantást a világra. Azonnal kivetett egy tüzes villámot, amely úgy repült át a levegőn, mint egy nyíl, egyenesen a célpontjába: Phaethónba. A fiú, az esztelen fiú lezuhant a mennyeken át lángolva, mint egy hullócsillag. Már holtan zuhant bele az Eridanosz folyóba, messze a világ nyugati vadonjaitól, a Heszperiszek kertje közelében.

A lovak végül kimerülten hazatértek Héliosz palotájába. Az istent úgy hasogatta a bűntudat és a szégyen, hogy nem is akart többé visszaülni a szekerére. Szelénének kellett a segítségére sietnie: miközben áttámogatta a napistent az égen, félig eltakarta a fényét, így egy napig halványabban ragyogott. Klümené végül megtalálta a fia holttestét, és ott, a folyóparton elsiratta.

Prométheusztól Klümenének született egy másik fia, Deukalión, aki Pürrhát, Epimétheusz és Pandóra lányát vette feleségül. Az ő történetükkel tette Athéné teljessé a kelméjét.

A fiatal halandók faja minden zsenialitása és ravaszsága dacára is romlott, erőszakos és mohó volt. A ravaszabbak, önzőbbek több magot vettek el, mint amire szükségük volt, gyűjteni kezdték, és ezáltal hatalmat szereztek. Palotákat építettek, királyoknak nevezték magukat. Rabszolgává tették egymást, az erős elnyomta a gyengét. Háborút vívtak maguk között a földért, a vagyonért meg a hírnévért. Óriási sebeket ejtettek a hegyeken, miközben vasat, aranyat, ezüstöt meg drágaköveket kerestek. A levegőt füsttel telítették meg, miközben megolvasztották az ércet, hogy fegyvereket kovácsolhassanak maguknak. Egész erdőket vágtak ki, hogy hajókat építsenek, száműzve ezzel a kedves driádokat és hamadriádokat, az erdők félisteneit.

Így hát Zeusz – habár talán lehetne érvelni azzal, hogy az emberek bűnei nem rosszabbak az olümposziakéinál – úgy döntött, hogy véget vet mindennek. Magához hívta a szeleket – Boreaszt, az északi szelet, Zephüroszt, a nyugati szelet, Euroszt, a keleti szelet, valamint Notoszt, a déli szelet –, és megparancsolta nekik, hogy mind egyszerre tomboljanak, támasszanak fejetlenséget az égen. Vég nélkül esett az eső. A patakok megemelkedtek, megduzzadtak, és sebes folyók lettek. Kiléptek a medrükből, elnyelték a városokat, a falvakat meg a gazdaságokat, olyan könnyedén ledöntötték a palotákat, ahogy a gyerek rúg fel egy homokvárat. A termény szétterülve hevert a földön, aztán semmivé lett, gyümölcsösök és szőlőskertek tűntek el nyomtalanul, a dühös ár állatokat meg embereket vitt magával, a madarak pedig a levegőben lebegtek kimerülve, nem találtak helyet, ahová leszállhattak volna. A víz azonban továbbra is csak emelkedett, elsüllyesztette még a szentélyeket meg a legmagasabb fellegvárakat is a dombtetőkön. Az emberek haldokoltak, ahogy Zeusz akarta: vagy a saját otthonukban pusztultak el, vagy akkor érte őket utol az egyre emelkedő vízszint, miközben magasabban fekvő területet kerestek. A hullámok a hegyek oldalát csapkodták; a víz alatti erdőkben halak és fókák úszkáltak; néreiszek kutakodtak a korábbi városokban, megcsodálták a szentélyek és a paloták víz alatti romjait. Az istenek közönyösen nézték a történteket az Olümposz magaslatairól.

Prométheusz azonban már jó előre tudta, mi várható, és figyelmeztette Deukaliónt meg Pürrhát. Ők próbálták elmondani a többi halandónak, hogy árvíz közeleg, újra meg újra könyörögtek nekik, hogy változtassanak a viselkedésükön – vagy ha azt nem lehet, hát legalább készüljenek fel, gondoskodjanak a biztonságukról. De senki sem figyelt rájuk. Prométheusz utasításait követve Deukalión meg Pürrha készített egy ládát, amelyet aztán megtöltöttek ellátmánnyal. Amikor megemelkedett a víz, és elöntötte a falujukat, beültek a ládába, aztán elindultak. Bukdácsolva haladtak a vízen, hol erre, hol arra sodorta őket az örvénylő ár, néha veszedelmesen összeütköztek törmelékekkel, máskor rémisztő iramra gyorsultak fel. A láda kilenc napon át lebegett így a vízen, Deukalión és Pürrha pedig benne feküdt. Rettegtek, eláztak, de éltek.

Egyik nap Deukalión arra ébredt, hogy nem ringatóznak meg rázkódnak, hanem megálltak, szárazföldre futottak rá. Óvatosan kinyitotta a láda tetejét, és kinézett. Nem tudta, de a Parnasszosz nevű hegy csúcsára érkeztek, amely most úgy nézett ki, mint egy sziklás sziget a végtelen tengeren.

– Szerintem biztonságban vagyunk, legalábbis egy időre – mondta a feleségének, miközben kimásztak a szárazföldre. – De mi lett a világgal? Mi van, ha csak ketten vagyunk… ha rajtunk kívül senki más nem maradt életben? – Álmélkodva, félve néztek végig a horizonton. Semmi más nem látszott, csak a víz meg az ég. A hegytetőre négylábúak és madarak gyűltek össze, de nem volt rajtuk kívül más ember. Teljesen egyedül érezték magukat – és csakugyan egyedül is voltak.

Zeusz megsajnálta a feddhetetlen Deukaliónt és Pürrhát, így hát megparancsolta az esőnek meg a szélnek, hogy álljanak el. Kibújt a nap. Az ár visszavonult. A Parnasszosz először egy szigetcsoport tagja lett, ugyanis más csúcsok is kibukkantak. Aztán megjelentek a dombok és végül a mezők is. Pürrha meg Deukalión elindult felfedezni az új birodalmukat, és végül rábukkantak egy félig összeomlott, üledékkel és sárral teli, kis szentélyre. Óvatosan közelebb mentek, majd amikor eljutottak a lépcsőkig, lehajoltak, és megcsókolták őket.

– Akármilyen isten vagy istennő lakja is ezt a szentélyt, kérjük, mondd el nekünk, mi vagyunk-e az egyetlen emberi túlélők!

Semmi sem mozdult. Aztán hirtelen szél támadt, és egy hang, mintha maga a szél lenne, azt suttogta:

– Themisz szól hozzátok. Úgy népesíthetitek be újra a földet, ha magatok mögé dobáljátok anya csontjait. – Aztán elhallgatott. A szél megállt.

Pürrha kétségbeesett.

– Anya csontjait? Ennek semmi értelme! – felelte. – És még ha megtalálnánk is anyánk csontjait, ami lehetetlen, mivel fogalmunk sincs róla, hol vagyunk, akkor is biztosan szentségtörés lenne megtenni, amit a hang mond!

Órákon át vitatkoztak arról, hogyan érthette a hang azt, amit mondott. Miközben sétálgattak és beszélgettek, Deukalión megbotlott és elesett egy sziklában. Amikor felegyenesedett, a kiszikkadt, világos kőre tette a kezét.

– Kövek, a Föld csontjai… – mondta Pürrha. – Talán ez a válasz.

– Megpróbálhatjuk – felelte Deukalión.

Mindketten erszényt formáltak a köpenyükből, és megtöltötték kövekkel. Amikor újra elindultak, egyenként hátradobálták őket a válluk felett. Pürrha nem bírta ki, hogy ne forduljon meg, és valóban különleges dolgot látott: a kavicsok megduzzadtak, nőni kezdtek, végül hatalmas anyagdarabokká váltak. Mindegyik kezdetleges kupac egy-egy márványtömbre kezdett hasonlítani, amelyet a szobrász lassan, aprólékosan megmunkál – feltűnt egy kar íve itt, egy lábizom ott –, mígnem végül a teljes alak megjelent. És ahogy az emberek előbukkantak a formátlan kövekből, úgy lágyult meg a húsuk, és lélegezni kezdtek, mozogni, mosolyogni, nevetni. Ők voltak az új emberek, akik készen álltak arra, hogy nyomot hagyjanak a földön.

Így fejezte be Athéné a falikárpitját. És amikor levágta a fényes, aprólékos munkát a szövőállványról, eltöprengett, milyen keveset tanultak a halandók az árvízből. Még mindig olyanok, mint az elődeik voltak: szeretetteljesek és erőszakosak; zseniálisak és rövidlátók; nagylelkűek és irigyek; okosak és pusztítók. Úgy vélte, hogy a föld összes teremtménye között egy sincs, ami csodálatosabb és borzalmasabb, mint az ember.

{1} Utalás George Eliot Middlemarch című művének Casaubon nevű szereplőjére, aki az egész életét egy olyan könyv megírásának szenteli, amely átfogó magyarázatot adna minden létező mítoszra. – A ford.

{2} A régi mítoszokban a szövés volt a nők beszéde, a nők nyelve, a nők története, írta Carolyn Heilbrun a „What Was Penelope Unweaving?” (Mit bontott szét Pénelopeia?) című nagy hatású, 1985-ös esszéjében, amely a Hamlet’s Mother and Other Women: Feminist Essays on Literature (Hamlet anyja és más nők – Feminista esszék az irodalomról) című kötetben jelent meg (The Women’s Press, 1991).

{3} Dr. Mary Harlow, a római textiliák szakértője, aki volt olyan kedves, és megengedte nekem, hogy játsszak a súlynehezékes szövőállványával, és megmutatta, hogyan kell használni a gyalogorsót.

{4} Dr. Ellen Harlizius-Klück, a szövés algoritmusának, logikájának és matematikájának a szakértője igazolta, hogy lehetséges, méghozzá úgy, hogy ő maga szőtt egy ilyen vásznat egy rekonstruált szövőállványon. A könyvem írásának az idején ez a lenyűgöző munka a müncheni Museum für Abgüsse Klassischer Bildwerkében (antik szobrok gipszmásolatainak a gyűjteménye) látható kiállítva.

{5} Nyersfordítás az angol alapján; a magyar fordítás más megoldással él. – A ford.