Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

C.N. Williamson,
A.M. Williamson

TITOKZATOS TÖRTÉNET

fordította:
Pantl Kálmán

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-265-4 EPUB

ISBN 978-963-559-266-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
Secret History Revealed by Lady Peggy O'Malley

első kiadás: 1915

a borító N.C. Wyeth (1882 – 1945)
Through pathless skies to the North Pole
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Ha nem én mondom el ezt a történetet, más bizonyára nem teszi. Diana, Vandyke őrnagy, Eagle, vagyis Eaglestone March kapitány legkevésbé.

Igazán különös, hogy az életben mily jelentéktelen dolgokból lesznek a nagyok. Ennek igazolására elég, ha a makk és a tölgyfa örökös példájára hivatkozom. Ugyancsak sokáig tart, míg a tölgyfa megnő és mégis mindenki kénytelen nyugodtan megvárni ezt az időt.

Ha két évvel ezelőtt, mikor tizenhatéves voltam, nem vágyakozom pénz után, hogy megvehessen a rózsákkal díszített fehér ruhát, melyet Selfridge kirakatában láttam, tán az Egyesült Államok és Mexikó közt se támad az a titkos feszültség. Sokan, akik ma már halottak, élnének és annak az egy élő embernek a pályafutása se tört volna derékba!

Egy hónappal előbb, hogy a fehér ruhát megláttam, jöttünk Dianával és apával hazulról - mármint Ballyconalból - Londonba, hogy az idényt ott töltsük. Azt hiszem, Diana örült is neki előre. Csak azért említem Dianát előbb, mint apát, mert ő is így szokta.

Engem bizonyára Ballyconalban hagynak, hogy folytassam az «imádott» francia és spanyol tanulmányaimat, ha apa a «New York Herald»-ban egy hirdetést nem tesz közzé, mely szerint «XII. századbeli kastélyunk» kiadó. Minthogy egy szerencsétlen amerikai család bedőlt ennek a fényes hirdetésnek, Dianának pedig nem volt szobaleánya, tehát engem is elvittek Amerikába. Ha alaposan meggondolom a dolgot, úgy el kell ismernem, hogy a végzet már jóval a fehér ruha feltűnése előtt kezdte fonni a hálóját. Ki tudja, hány élet boldogságára volt kihatással az a körülmény, hogy én valamelyik anyai, nyárspolgári ősömtől egy kis szobaleányi és ezzel kapcsolatos fodrászi tudományt örököltem?

Mikor aztán az amerikai család rájött, hogy Ballyconal valójában milyen és a XII. századbeli patkányok elbújtak odúikból (a hirdetés antik faburkolatról szólt), éjjel végig sétáltak az arcukon, nappal pedig az ajtókilincsek a kezeikben maradtak, a rongyos kárpitfoszlányok a bokáik körül csavarodtak, nem túlságosan hízelgőén nyilatkoztak a büszke ír grófról. Kéthónapi bért előre kifizettek (35 guinea egy hétre) és a második hét végén egyszerűen megszöktek. Apa sejtette, hogy ez így lesz és nem is számított több pénzre, csak éppen a foglalóra. Ennek következményeképp olcsó lakásban voltunk kénytelenek meghúzódni és ez viszont tönkretette Diana esélyeit. Meg is mondta ő ezt apának, mihelyt meglátta a házat. Meglehetős jó szomszédságban feküdt ez a ház, a címe, legalább papíron, eléggé előkelőén hangzott. Ámde az embereket és leginkább a leányokat nem elégítheti ki a szomszédság és a papír még akkor se, ha ez utóbbin egy grófi korona ékeskedik.

Nem tudom, hogy minő átok van a szegény ír grófokon, de hogy van, különösen pedig Londonban, az bizonyos. Apánál súlyosbító körülmény még azonkívül a két rangján aluli házassága. Diana anyja egy dalcsarnoki «artista» hölgy volt, akinek csak éppen annyi pénze volt, amennyit keresett. Az én drága anyuskám szintén nem felelt meg a beléje helyezett várakozásnak. Egy francia csokoládégyáros leánya volt, akit apa Diana öt éves korában csak azért vett nőül, hogy megmentse a családi vagyont. De nem sokkal később egy másik gyáros jobb csokoládét dobott a piacra, így tehát ez a házasság is elhibázott dolog volt. És még csak szép se volt, mint Diana anyja. Szerencséjére, a drágám nemsokára, akkor, amikor engem a világra hozott, meghalt.

Dianát szépségnek tartották. «Egészen az anyja» - mondogatták azok, akik csak azért szaladgálnak a világon, hogy a múlt emlékeit bolygassák. Diana és apa sokat jártak nagy társaságokba, de zártkörű, bizalmas összejövetelekre, melyek pedig Diana szerint az igaziak, sohase kaptak meghívást. Diana ezt nagyon a szívére vette.

Aznap, hogy apát megkértem, venné meg a rózsákkal díszített fehér ruhát, annyira rosszkedvű volt, hogy becsaptam magam után az ajtót, bementem a szobámba és fellöktem egy széket. Bevallom, nem volt szükségem a fehér ruhára, hiszen még «csitri» voltam és nem mentem sehová, de hiszen éppen arra vágyódik az ember a legjobban, amire nincs okvetlen rászorulva. Mennél jobban távolodott tőlem a fehér ruha, annál jobban epekedtem utána. És amikor apa azt mondta, hogy ne kerepeljek és ne legyek olyan nagy csacsi, eltökéltem magamban, hogy ha törik vagy szakad, de annak a ruhának a szobám fehér függönnyel betakart falán, melyet kis nagyzolással «ruhatár»-nak neveztek, kell függnie.

A ruhaügy napján Diana és apa egész napra elmentek. Meg voltak hívva Epsomba a derby alkalmával egy lehetetlen külvárosi család házimulatságára. Volt tehát huszonnégy órám, hogy valami úton-módon megszerezhessem a ruhát.

Végre pompás eszmém támadt. A drága csokoládé-anyuskám egy nappal a halála előtt (egyhetes voltam akkor) akképp rendelkezett, hogy minden, ami az övé volt, az enyém legyen. Pénze persze már nem volt, mert két évvel előbb ment férjhez és apa nagyon könnyelműen élt, de az ékszere, menyasszonyi fátyola és néhány csipkéje akkor még megvolt. Az ékszereket persze apa apránkint elkönyörögte tőlem, de a menyasszonyi fátyol és néhány csipke megmaradt. Ezeken kívül volt egy Point d’Alençon csipkekendőm és egypár zsebkendőm, melyekről apa teljesen megfeledkezett.

Az örökségem ott feküdt a ládám fenekén, mivel jobbnak láttam magammal hozni, mint Ballyconalban a patkányok martalékává tenni. A fátyoltól semmiesetre se akartam megválni, ámde a kendő már régi volt (bizonyára már egyik csokoládénagyanyám viselte) és nem is nagyon szerettem. Az értékével se voltam teljesen tisztában, de annyira mindenesetre becsültem, hogy megvehetem azon a hét guinea árú fehér ruhát.

Amikor Divel a Wardour Streetben autó taxiztunk, több ízben láttam egy régiségkereskedést, melyet teljesen beborított az elmúlt századok pora. A kirakata azonban csak úgy ragyogott a sok régi csipkétől és antik ezüsttől. Úgy gondoltam, hogy az az ember, aki annyira intelligens, hogy ezzel a sok apró lim-lommal ily nagy hatást képes elérni, bizonyára értékelni tudja majd a nagyanyám, vagy dédanyám kendőjét is. Most, hogy magam voltam persze, nem ültem taxiba, hanem inkább gyalog mentem. Csúnya, poros, szeles idő volt és amikor megnéztem magam a régiségkereskedés kirakatában lévő tükörben, olyan voltam, mint egy kis nőnemű garabonciás diák.

Egy éles csengő hangja, mely a boltba lépésemet jelezte, hirtelen magamhoz térített. Eddig eszemben sem volt arra gondolni, hogy vállalkozásomban volna némi restelkedni való is. A boltost egy kedves, öreg, Dickens-szerű alaknak képzeltem, aki atyai jóakarattal viselkedik velem és a kendőmmel szemben és egy csomó sovereignt, vagy bankjegyet fog a markomba nyomni. Ámde mikor a csengő megszólalt, a világ legellenszenvesebb embere tekintett az ajtó felé. Kívüle még másvalaki is volt az üzletben, akit viszont a legvakabb denevér se nézhetett volna kereskedőnek. Ennek az embernek a jelenléte tüstént más színezetet adott úgy a tervezett üzletnek, valamint nekem is. Fülig elpirultam és így a rendesen krémszínű arcbőröm még jobban elütött a francia őseim foglalkozását jelképező csokoládébarna hajamtól és szememtől.

A boltos, apró Nabukodonozor-szerű szemével rám pislogott, akárcsak a yorkshire-i malacunk, mely orrával, vagy másvalamijével már díjat is nyert. Ez az ember az orrával ugyancsak pályázhatott volna, mert olívzöld, kövér arcának többi részei csak éppen távlatul szolgáltak az orrának, mint ahogy a végtagjai a lehetetlen törzsének. A bolt sokkal kisebb volt, mint ahogy azt a kirakaton át képzeltem. Oly közel álltam a kövér boltoshoz, hogy még a mellénye ráncaiban a morzsákat is megláttam. Hirtelen oly undor fogott el, hogy ki szerettem volna szaladni az utcára, de az ajtó önműködőleg már becsapódott mögöttem. Az egész üzletnek rovarpor, öreg bőr, dohos papír és hajolaj szaga volt.

- Nos, kisleány, mit, akar? - érdeklődött Nabukodonozor oly suttogó hangon, mely még egy patkányt is felbőszített volna.

Kisleány! Hogy ez a zsidó ószeres hangon beszélő alak kislánynak nevezett, egy pillanatra felforralta a véremet. A következőben azonban már megnyugodtam, sőt nevetségesnek találtam, hogy már-már azon a ponton voltam, hogy gőgösen tudtára adjam a tizenhatéves életkoromat és két-háromszázéves grófi származásomat. Sokat törődöm azzal, vajon ez az ember kilenc-vagy kilencvenévesnek tart-e! Az azonban bosszantott, hogy annak a másik embernek a szemeláttára kell a csomagomat kibontani és alkudozni. És amint láttam, ugyancsak csinos szemei vannak.

Ez a férfi nem volt olyan, amilyet a tizenhatéves leányok általában fiatalnak tartanak. De viszont én se vagyok olyan, mint a leánypajtásaim, mert szinte törvényen kívül állok és még családi imazsámolyom sincs. Mindenre nekem kell gondolnom, olyan a fejem, akárcsak egy dézsa. A vevő, akinek a kövér boltos egy csomó Chelsea-ból való kacsát és bárányt mutogatott, Vagy 28-30 éves lehetett. Nőknél ez már tekintélyes életkor, de férfiaknál megjárja. Ó, bárcsak kiválasztott volna egy bárányt és elmenne, hiszen nem várakoztathatom meg a boltost oly soká a feleletemmel.

- Egy point lace csipkekendőt hoztam - fakadtam ki végre.

Nabukodonozor átszorította magát az elárusító asztalon és egy-két lépést felém döcögött.

- Mi nem foglalkozunk csipkejavítással, gyermekem - mondotta pártfogói hangon.

- Nem is akarom kijavíttatni, hanem eladni. Nagyon szép.

- Ó, - felelte unottan. - Helyes, mutassa. Megjegyzem, hogy máris több csipkém van, semmint kellene.

Mialatt a kendőt kicsomagoltam, észrevettem, hogy az idegen vevő pár lépést hátrált és hátat fordítva, a falon lógó képeket kezdte tanulmányozni. Ez igazán tapintatos volt tőle!

Nabukodonozor (a cégtáblán Franks-nak nevezte magát, bizonyára azért, mert restellte a szokásos Jacob vagy Wolfstein nevet), mihelyt kibontottam a csomagot, kikapta a kezemből a csipkekendőt, kisimítgatta, megcirógatta, az orra alá tartotta és szagolgatta.

- Hm - dünnyögte barátságtalanul - a szokott régi holmi. És mit kér érte?

- Tíz fontot - jelentettem ki nagy bátran.

- Tíz fontot - ismételte gúnyosan. - Hát tíz nagymama nem kellene?

- De igen - feleltem merészen. - Tíz nagyanyám viselte már ezt a kendőt és mindegyikért kérek egy fontot.

Mögülem elfojtott kacagás hallatszott. Óvatosan megfordultam, de az idegen meg se mozdult.

- Akkor vissza is viheti kisleányom - jegyezte meg a boltos. - Harminc shillinget adok érte, többet nem ér.

Ki akartam a csipkét ragadni a kezéből, de nem engedte;

- Már hogyne! - feleltem. - Majd elviszem máshová, ahol jobban értenek hozzá.

- Szavamra, a korához képest eléggé szemtelen kis teremtés! - dünnyögte a boltos.

Meg szerettem volna tépázni a nagy, kiálló füleit, de beláttam, hogy igaza van. Tényleg szemtelen vagyok. Az otthonom és a hosszú, tizenhat esztendős életkorom tett azzá. Utáltam is magamat érte, annál is inkább, mert hiszen csak egy sündisznó szeretheti a saját tüskéit. Azt azonban nem tudtam elviselni, hogy ez a szépszemű idegen hallja, sőt talán el is higgye rólam, hogy szemtelen vagyok. Gondolatban már éppen készen voltam a megfelelő felelettel, midőn egy nyomasztó érzés támadt a szívemben. Inkább hallgattam.

- Értek én is annyit a csipkéhez, mint bárki más ebben az utcában vagy városban, - folytatta Nabukodonozor, - azért is- nem ígérek többet érte.

- Adja vissza a csipkémet - ennyiből állt a feleletem…

Ő azonban nem adta.

- Nézze kisasszony - kezdte a boltos újra, de most már más hangon - hogy jutott maga ehhez a csipkéhez? Az emberek nem a gyerekeik útján szoktak rendelkezni az értéktárgyaikkal. Honnan tudhatom én, hogy nem az anyjától, nagynénjétől vagy másvalakitől csente-e el? Ha a kötelességemet pontosan akarnám teljesíteni, akkor most rendőrt kellene hívatnom.

- Maga gyalázatos - fakadtam ki. - Meg akar félemlíteni, zsarolni csak azért, hogy 30 shillingért adjam oda a csipkekendőmet, mely hússzor többet ér?! Ha valaki, úgy én vagyok az, aki rendőrt hívhat, hogy magát kérdőre vonja!

Még meg se dicsérhettem magamat a bátorságomért, midőn az idegen otthagyva a képeket, közbelépett.

- Bocsánat a háborgatásért - szólalt meg lekötelező mosollyal - (hozzám beszélt és nem Nabukodonozorhoz), de csodálkoznom kell azon, vajon nem túlságosan fiatal-e még ahhoz, hogy ilyen üzleti ügybe bocsátkozzék? Szabad látnom a kendőt?

A boltos természetesen készségesen átadta neki és bizonyára restelkedett is, hogy az idegen az én pártomra állt.

Mialatt a lovagom (a szívemben úgy éreztem, hogy az) a kezébe vette a csipkekendőt és gondosan vizsgálgatta, vagy negyvenkilenc másodperc állt rendelkezésemre, hogy jól megnézhessem. Már az első pillantáskor láttam, hogy csinos, de most határozottan merem állítani, hogy nálánál csinosabbat még sohase láttam. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy szépség, mert nálunk otthon Írországban van elég szép férfi és itt Londonban is láttam már egy csomót. De az tény, hogy ő a legcsinosabb!

Bár már az idény közepén túl voltunk, ő mégis nyári ruhában járt és ebből - már eléggé jártas lévén a londoni életben - megítélhettem, hogy nem akart mindenáron «smart» lenni. A megjelenésében is volt valami katonás, ellenmondást nem tűrő.

Amikor beléptem a boltba, levette a kalapját (ez a figyelem nagyon jól esett) és így észrevehettem, hogy a homloka fehér, arcának többi része szinte kicserzett. A szalmasárga haját a napsütötte arca még világosabbá tette. A hosszú, szépen ívelt szemöldöke és szempillái, melyek egy árnyalattal sötétebbek voltak, a különben határozott, sőt csökönyös arckifejezésének bizonyos réveteg, álmodozó külsőt adtak. Eszembe ötlött, vajon akadna-e nő a világon, a bűbájos Dianát is beleszámítva, aki képes volna ezt a férfit valamely elhatározásától eltántorítani? Különösen a római metszésű és szinte harcra késznek látszó orra volt az, mely bennem ezt a gondolatot megérlelte. Az orrával teljes ellentétben állt a kedves, mosolygós, fiús szája. Általában nagy zavarban voltam, hogy tulajdonképp miként ítéljem meg őt és tán ezért is tetszett nekem mindinkább jobban és jobban.

- Azt hiszem, ez rémes értékes csipke - jelentette ki végre hosszas tanulmányozás után. Alig, hogy e szavakat kiejtette, rögtön tisztában voltam, hogy amerikai. Dianának volt ugyanis két amerikai barátja és ezektől nem egyszer hallottam a «rémes» jelzőt.

- Csakugyan túl akar rajta adni?

- Igen, ha tíz fontot kapok érte - feleltem. - Hét guineá-ra van szükségem, hogy megvehessek valamit, amiért majd meghalok. Ezt a csipkekendőt az anyámtól kaptam, a másét úgyse adnám el a világért sem, de miután az enyém, hát azt tehetek vele, amit akarok.

- Lássam csak! Tíz font, az ötven dollár, nemde? - elmélkedett az idegen hangosan.

- Nem tudom - vágtam a szavába. - Se az amerikai pénzt, se Amerikát nem ismerem.

- Kár - felelte mosolyogva. - Átjöhetne hozzánk tanulni.

- Magam is szeretnék, különösen olyan vidékre, ahol hasznát látnám a francia és spanyol tudományomnak. Meg vagyok azonban győződve, hogy sohase kerülök az óceán túlsó oldalára.

Persze akkor még csak nem is álmodtam, hogy ennek a mostani jelentéktelen ügynek mi lesz a folytatása.

- Helyes - mondotta tovább - én megveszem azért az árért, hanem figyelmeztetem, hogy véleményem szerint többet ér.

- Tíz font nekem elég - jelentettem ki - de ha komolyan nincs rá szüksége, puszta szívességből, kérem ne vegye meg!

- De szükségem van rá - állította. - Azért is jöttem ide a boltba, hogy egyik Amerikában élő nagynéném megbízásának eleget tegyek. Ő írt nekem és megkért, vásároljak valamelyik leányismerősének nászajándékul valami régiséget. Egy közös jó ismerősünk holnap hazavitorlázik és magával viszi a csomagot. Eleinte elefántcsont-képecskét kerestem, de nem találtam megfelelőt. Ez a csipke tetszik nekem és az ára is megfelel annak az összegnek, melyet a nagynéném az ajándékra szánt. Íme, most tudja az egészet!

- És íme itt a csipke, a magáé - feleltem évődve. - Nagyon szépen köszönöm.

- Nincs mit, sőt én tartozom köszönettel - mondta. - Csak attól tartok, hogy a vásárból én húzom a nagyobb hasznot. Nem volna jó, ha előbb szakértővel megbecsültetné?

- Nem - feleltem. - Lehet, hogy a szakértő csak öt fontra becsüli. Nekem meg sietős a dolgom, Selfridge üzletébe megyek és megveszek egy fehér ruhát, mielőtt még valamilyen haszontalan leány az orrom elől elhalászná. Istenem, lehet, hogy valaki már alkuszik is rá!

- Csak az a baj - jegyezte meg az új barátom (mert az volt) - hogy nincs nálam tíz font. Én ugyanis úgy terveztem, hogy a megvásárolt holmit haza küldetem a szállodámba és ott kifizetem.

- Nem mehetnék magával a szállodába a pénzért? - érdeklődtem. - Hiszen látja, hogy mennyire sietek.

Mosolyogva nézett reám és ebből a tekintetből kiolvastam a gondolatait. Ő nem nevezett «kisleány»-nak és oly tiszteletteljesen bánt velem, mintha legalább is százéves lennék. Vagy 12-13 évesnek nézhetett, azért is mondta bizonyosan magában, hogy: «Nincs abban semmi illetlenség, ha ilyen gyermek kísérő nélkül jön velem».

Ez volt az első eset, amiért örültem, hogy Di kedvéért feláldoztam magam és rossz ruhában, két fonatba font lelógó hajjal jöttem Londonba. Persze, ha valaki rosszmájú vagy gyanakvó és fellapozza Debrett-et vagy Burke-ot, hát az első pillantásra megtudhatja, hogy Lady Diana O’Malley huszonhárom éves. Még szerencse, hogy az emberek legtöbbnyire lusták kikeresni az adatokat, másrészt a kérdéses könyvek sincsenek mindig kéznél. Ennélfogva Diana egész nyugodtan foglalhatta le magának a társaságba bevezetett leányok kedvenc életkorát, a tizennyolc évet. Ha tehát alkalomadtán valaki engem tizenháromévesnek tart, az csak Dianának válik előnyére. Én nem sokat törődtem vele, mert úgyis tudom, hogy akár viselek kontyot vagy hosszú ruhát, akár nem, engem úgyse visznek felnőttek mulatságára. Néha, nem mondom, bántott egy kicsit a dolog, de most az erény megtalálta jutalmát.

- Helyes, ez lesz a legjobb megoldás - mondotta a barátom és kiléptünk az üzletből. Nabukodonozor úgy nézett utánunk, mint a mesebeli kutya, mely bekapta a víz színén tükröződő húsdarabot és üres maradt a szája.

Egy füttyentésre egy arra haladó taxi megállt és tüstént be is ugrottam. A barátom csak utánam szállt be. Én csupán tréfának, az első londoni kalandomnak tekintettem ezt a kocsikázást, a sofőr azonban csak száguldott tovább és tovább velünk azon az úton, mely nem a Waldorf-szállónál végződött, hanem vitt bennünket egyenesen a regényesség és a vad szenvedélyek és szenvedések lobogó máglyái felé.

II.

Mihelyt bent ültünk a taxiban, az első dolgunk volt bemutatkozni. A családfám ágait érintetlenül hagyva, megmondtam neki, hogy Marguerite O’Malley a nevem, de mivel semmiféle virággal rokon tulajdonsággal nem rendelkezem, közönségesen csak Peggynek hívnak. Ő Eaglestone Marchnek mutatkozott be, egyben kijelentette, hogy rövidítve Eagle-nek szólítják. Majd hozzátette, hogy kapitány az amerikai hadseregben és szabadságon lévén, most van először Londonban. Mihelyt meghallottam a nevét, tüstént tisztában voltam, hogy kicsoda, mert pár napja olvastam róla apa «Times»-jében.

- Hogyan, - kiáltottam - hiszen akkor maga az az amerikai, aki Hendonban először kockáztatta meg a «looping the loop»-ot! Azonkívül a monoplánoknál is feltalált valami stabilitást vagy ilyesfélét.

- Igen, én vagyok az a fickó - mondta jóízűt nevetve.

- Most már tudom, hogy miért nincs a derbyn. Hiszen a leggyorsabb ló is semmi a repülőgéphez képest.

- Ezúttal nincs igaza - javított ki. - Azért nem mentem a derbyre, mert nincs társaságom.

- Ezt csodálom - mondtam hangosan magamban - hiszen a repülőket mindenki imádja!

- Gondolja? Eddig még nem nagyon tapasztaltam.

- Akkor maga nem is hiú. Lehet, hogy az amerikaiak egyáltalán nem azok. Igaz, nem nagyon ismerem őket, mert eddig csak üzleti ügyben érintkeztem velük.

- Egek, hát maga üzletember és amellett nyelvész is? Hát hány éves korában kezdte?

- Hány évesnek tart engem?

- Nem sokat értek a leányok életkorához, de azt hiszem, lehet vagy 12-13 éves.

- Több vagyok tizenkettőnél - siettem a válasszal, hogy mielőbb letérjek erről a veszedelmes tárgyról. - Igen, az édesapám nevében, aki nem szeret írni, levelezésben álltam egy amerikai családdal. Örülök, hogy magát nem Trowbridge-nek hívják. Vagy tán rokonságban áll velük?

- Nem, miért kérdi?

- Mert a chicagói Trowbridge-családdal szemben némileg ludasoknak érezzük magunkat. A londoni tartózkodásuk idejére bérbe adtuk nekik az írországi kastélyunkat.

Erre oly fiatalosan és szívből kezdett kacagni, hogy egyszeriben jó pajtások lettünk.

- Maga ugyancsak finom nőcske. Most, hogy említi, eszembe jut, hogy Chicagóban tényleg ismerek egy Trowbridge nevű családot.

- Nos, ha a hallottak után ki akar dobni, úgy ne ebből a hétköznapi taxiból dobjon ki, hanem inkább a monoplánjából. Mert, hogy ezt megtehesse, előbb beülnöm és repülnöm kellene, vagyis teljesednék a legszebb álmom.

- Szeretne repülni?

- Ébren és alva erről álmodom már kisgyerekkorom óta - feleltem. - A legszebbet akkor álmodom, ha repülök. Hát még milyen lehet a valóságban!

- Maga rajongó! Ez úgy látszik már a vérében van. Kár, hogy nem fiú, akkor magából is lehetne repülő.

- Az egyik kezemet, mondjuk, a balt, vagy akár valamelyik ujjamat szívesen feláldoznám, ha egy órát repülhetnék.

- Ha a hozzátartozói megengedik, én szívesen viszem magammal.

Boldogan sóhajtottam.

- Csakugyan megtenné? - kiáltottam. - Hiszen akkor egyenesen a mennyországba repülnék!

- Azt már nem - mondta ő nevetve - mert az «Arany sas»-om sértetlenül hozná vissza a földre. Egy utas számára van rajta hely. Az igaz, hogy amióta Angliában vagyok, még senkit sem vittem magammal.

- És engem elvinne?

- Hogyne, de a hozzátartozói...

- Csak apám van, meg egy féltestvér néném. Ezek azonban annyira szeretik egymást, hogy szíveikben már az én számomra nincs hely. Ha az «Arany sas» felfordulna és laposra zúznám magam, akárcsak egy papír bábu, ezek ugyan nem ejtenének értem egy könnyet se!

- Szegény gyermek, maga bizonyára téved és képzelődik!

- Meglehet, de tán épp ezért érzem kétszeresen, ha nem szeretnek. Könyörgöm, vigyen fel magával még ma. A családom az egész napot Epsomban, egy gazdag családnál tölti, engem meg itthon hagytak a háziasszonyunk kényére-kedvére. Még a Selfridge-féle ruháról is lemondok, ha magával visz, ez pedig igazán nagy áldozat!

Most már nem nevetett, sőt hirtelen el is komolyodott.

- Bármennyire sajnálom, de nem tehetem - mondotta. - Ha idősebb lenne, bizonyára belátná, hogy idegen és hozzá külföldi létemre nem vihetek magammal légi útra egy kisleányt. Föltéve, de meg nem engedve, hogy ez alkalommal valami baleset érne, sohase tudnám magamnak megbocsájtani, hogy magammal vittem. De ne búsuljon, ha úgy tudja rendezni a dolgot, hogy megfelelő formában bemutat az atyjának és ő beleegyeznék...

- De hogyan csináljam ezt? - dünnyögtem. - Hacsak egy kis füllentés árán nem!

- Nem, füllenteni nem szabad - vágott közbe hirtelen. - Majd találunk rá más módot.

- Attól tartok, hogy maga is egy véleményen van azzal az utálatos régiségkereskedővel - mondtam szomorúan.

- Nem értem!

- No igen, mert ő «szemtelen kis teremtés»-nek nevezett. Sajnos, igaza is van, mert csakugyan az vagyok és nem sokat törődöm azzal, hogy füllentek-e vagy sem.

- Szegény kicsike! - szólt a legőszintébb részvét hangján. - Úgy látszik, maga már kivette a részét az élet harcából. Alighanem az édesanyját is korán veszítette el.

- Egyhetes koromban - mondtam, miközben majd megfúltam a visszatartott sírástól.

- Ez mindent megmagyaráz. Akárhogy állítja, hogy nem sokat törődik a füllentéssel, mégsem hiszem el, mert az olyan leány, aki jó barátja akar lenni egy férfinak, éppoly kevéssé füllenthet, mint a férfi a leánynak.

Két forró könnycsepp gördült le az arcomon. Nem jött szó az ajkamra, csak könnyes szemmel néztem reá.

- Ó, én gyalázatos! - kiáltotta - Lám, most megríkattam.

- Dehogy, sőt én vagyok a gyalázatos, azért is sírok.

- Szó sincs róla, maga egy kis katona. Bocsásson meg, de igazán nem akartam megbántani!

- A világért se érzem magam megbántva. Mondja, ugyanígy beszél maga az igazi katonákkal is, akiknek maga a kapitányuk? Ha igen, úgy én is katona akarok lenni és akarom, hogy maga legyen a parancsnokom.

Mialatt beszéltem, a taxi megállt a szálloda előtt. Mikor kiszálltam, katonásan tisztelegtem neki és így szóltam:

- Köszönöm kapitány a megleckéztetést, nem fogom elfelejteni és nem fogok többé füllenteni. Ki akarom érdemelni a káplári sávot!

- Édes gyermekein - mondta és most már megint fiatalos és boldog volt - meg is adom a sávot, már félre is tettem a maga számára. Ha felmegyek a szobámba a pénzért, majd lehozom. Hol akar várni, a taxiban, vagy a szálloda női társalgójában?

A «társalgó» nagyon regényesnek, a «szálloda» pedig egyenesen kalandosnak hangzott, ezért inkább az utóbbit választottam.

A kapitány (amióta katonának mondott, egészen beleéltem magam abba, hogy ő az elöljáróm) kifizette a sofőrt és bevezetett a fogadóterembe, melyben egy csomó kicicomázott nő ült szanaszét.

Vagy öt-hat perc múlva lejött és a többieknek hátat fordítva, hogy ne lássanak semmit, velem szemben helyet foglalt. Akkor ki kellett tárnom a markomat (borzasztóan restelltem a túlnagy kesztyűimet) és beleszámolt tíz arany sovereignt.

- Remélem, nem bánja meg soha, hogy ezért a csekélységért megvált a dédanyja csipkekendőjétől - mondotta. - Ami pedig a káplári sávot illeti, ha tényleg be akar lépni az ezredembe...

- Már be is léptem - jelentettem ki lelkesen.

- Akkor itt van - mondta és kivett a zsebéből egy sebtében begyömöszölt fekete és aranyszínű zsinórzatot. - Most tizenegy éve kaptam, amikor kiléptem a West Point-i hadapródiskolából. Kinevet, ha megmondom, hogy miért hoztam magammal! Pusztán érzelgősségből, mert akkor, amidőn kaptam, roppant büszke voltam rá. Életem egy új korszakának tekintettem ezt az időt. Sőt amikor átjöttem Angliába, hogy itt is kipróbáljam az «Arany sas»-omat, oly balga voltam, hogy feltűztem a gépemre, mert azt hittem, hogy szerencsét fog hozni! Most azonban magának adom, kicsiny katonám.

Azt hiszem, hogy ez volt az a pillanat, amelytől kezdve imádtam! Imádatom a nő és a gyermek együttes imádata volt, a viszonosság legkisebb reménye nélkül. Eltökéltem magamban, hogy a sávokat olyan helyen fogom tartani, ahol mindig kéznél vannak. Ha a jövőben füllenteni, Dível és apával nyelvelni vagy dühömben ajtót csapkodni lesz kedvem, csak egyszerűen előveszem és rendben lesz minden.

Lehet, hogy a szemem visszasugározta ezeket a gondolatokat (Di úgyis azt mondja, hogy a szemem minden titkomat kifecsegi), mert amikor köszönetet mondtam neki érte, oly kedves, figyelmes és lovagias volt hozzám, mint még soha. Végül pedig megkérdezte, vajon olyan öreg katona, mint ő, meghívhat-e egy kisleányt lunchre?

Fittyet hányva minden etiquette-re, természetesen a legnagyobb készséggel azt feleltem, hogy igen. Már félegy volt. Lunch előtt csak még néhány percem volt elmenni Selfridge-hez, megvenni a ruhát, ha ugyan már el nem adták. March kapitány ajánlkozott, hogy taxin elkísér, sőt megígérte azt is, hogy segít kiválasztani egy másikat, amennyiben már eladták volna. Szerencsére még megvolt, nyilvánvaló, hogy nekem volt szánva!

- Hiszen ez estélyi ruha, nemde? - kíváncsiskodott a kapitány nagy ártatlanul. - Nem fogja ez magát öregbíteni?

- Ha akarom, hát megkurtíthatom - világosítottam föl. - De különben is én nem járok estélyekre és kérdés, hogy fogok-e egyáltalában valaha?! Nincs is szándékomban felvenni ezt a ruhát, elég örömet szerez nekem az, hogy megvan.

- A nők már kiskorukban kezdenek különösek lenni, de tán épp ez teszi őket érdekessé - mondta. - De nem erről van szó! Én ismerek valakit, aki örömest küldene magának, illetve a családjának egy estélyre szóló meghívót, ha akarja. Az amerikai nagykövet neje holnap estélyt ad. Ha szólnék neki, ezer örömmel küldene maguknak meghívót. Vagy tán már van is?!

- Nincs - intettem tagadólag a fejemmel. - Hát maga elmegy?

- Igen.

- Diana, tudom, szívesen menne. Holnap elmondom neki a mai nap történetét és mivel meghívó áll a házhoz, remélem, nem fog reám megharagudni. És különben is, maga lenne az első repülő-ismerőse.

Mialatt beszéltem, gonosz sejtelmek támadtak bennem. A fülemben örökké Dínek a gúnyneve csengett: «Diana a vadásznő - Diana a vadásznő»! Nem szeretném, ha a nyílvesszőjét ennek az embernek a szívébe is belelőné! Pedig találkozni fognak biztosan, hacsak őt is el nem veszítem örökre! Azzal vigasztaltam magam, hogy ha a meghívót megkapjuk, se Di, se apa nem hagyhatnak engem otthon.

- Biztosan meg fogja kapni a meghívót - mondta a kapitány vidáman.

- De vajon a nagykövet neje meghív-e egy ilyen csitri leányt, aminő én vagyok? - aggályoskodtam tovább.

- Föltétlenül. És különben is miért ne tenné, mikor már megvan a táncosa is?

Az új fehér ruhában vele táncolni, ez sokkal nagyobb boldogság, semhogy valóra válhatnék.

March kapitány reám bízta, hogy jelöljem ki, hogy hol akarok reggelizni. Én az állatkertet választottam. Nem volt valami fényes reggeli, de hogy a legboldogabb, melyet valaha is ettem, az holtbizonyos. Étkezés közben Eaglestone sokat mesélt Amerikáról és a repülőgépekről. Magáról csak annyit említett, hogy Arizonában, az Alvarado-erődben, a hasonnevű források közelében van állomáson és hogy oda nyaranta igen sok nő jön szórakozni.

Később bejártuk az állatkertet, megbarátkoztunk az állatokkal és végig néztük az etetést. A Mappin terasszal szemben, egy félhold alakú teaházban megteáztunk. Én oly óvatos lassúsággal fogyasztottam az epremet, amennyire azt a jó nevelés csak megengedte. Végtére azonban mégiscsak készen lettem és akkor meglehetős vontatottan megszólaltam:

- Ez volt életem legkellemesebb napja.

- Én is nagyon boldog voltam - felelte. - Kár, hogy egy kedélyes ebéddel és színházzal nem fejezhetjük be. Hallgasson reám Peggy kisasszony! Az az ismerősöm, aki holnap hazaviszi a csipkét és akit már említettem is, egy idősebb hölgy. Ha felkérem, hát szívesen vállalkozik rá, hogy a maga kísérője legyen. Mit szól hozzá?

Hogy mit szólok?! Miután gyerekszámba megyek, hát nyugodtan nyilváníthattam a legféktelenebb örömömet. Vannak mégis percek, amikor jó gyermeknek lenni!

March előbb hazavitt a Chapel Streetbe és útközben felvilágosítottam, hogy én nem vagyok egyszerű «kisasszony».

- Egek! - kiáltotta csodálkozva - hát az ön hazájában már tizenháromesztendős leányok is férjhez mennek?

Megmagyaráztam neki, mivel atyámnak grófi rangja van, tehát a leányait is bizonyos címzés illeti meg. Eleinte kissé zavarban volt, de aztán megmutattam neki a lakóházunk igénytelen kapuját, amely előtt a taxi megállt és így szóltam hozzá:

- Lám, milyen szerény helyen lakunk! Erre aztán elkezdett nevetni és elsietett, hogy megtegye az estére, a mi esténkre, szükséges intézkedéseket.

A háziasszonyunknak telefonja lévén, nem sokkal később hírül vettem, hogy Mrs. Jewitt szívesen áll rendelkezésünkre és hogy a Savoyban akarok-e ebédelni és meg szeretném-e nézni a «Mértföldkövek»-et és végül, hogy mindebből holnap nem lesz-e nekem kellemetlenségem?

Még ha örökös gályarabságra ítélnek, akkor se haboztam volna egy pillanatra se. Azt feleltem, hogy az amerikai nagykövetséghez szóló meghívó kedvéért a néném bizonyára megbocsájt nekem mindent.

III.

Másnap reggel, hogy Di hazajött, az előző nap eseményeiből elmondtam neki a legszükségesebbeket. Megmagyaráztam neki, hogy miképp ismerkedtem meg Eaglestone kapitánnyal és hogy miként töltöttük el a napot. Természetesen azzal kezdtem, hogy az amerikai nagykövetség estélyére meghívót fog kapni, ami időközben tényleg meg is érkezett.

Mialatt beszéltem, Di szó nélkül hallgatott. Meglátszott rajta, hogy erősen töri a fejét valamin és én tudtam is, hogy min. Azon, hogy ő kénytelen most nekem megbocsájtani, mert hiszen nekem köszönheti a meghívót.

Alig fejeztem be a mondókámat, Di elkezdett prédikálni. Azon kezdte, hogy szerencsém, hogy March kapitány repülőtiszt, mert ez a körülmény némileg enyhíti a dolgot. Máskor azonban óvakodjam valamilyen férfival összeismerkedni, akár gyermeknek tart az illető, akár nem. Különben is az amerikai nagykövetségre ő is könnyen kaphatott volna meghívót, mert van elég amerikai ismerőse. Végezetül azonban megígérte, hogy nem szól apánknak a dologról semmit,

- Tehát elmegyünk? - kérdeztem tőle, mert tudom, hogy milyen nagy a befolyása apánál.

- Természetesen elmegyünk - felelte. - Mindjárt megyek is megköszönni a meghívást.

Boldogan rohantam föl a szobámba, hogy kurtábbra szabjam a ruhámat. Szóltam Dinek a ruháról is, de ez őt nyilvánvalóan nem nagyon érdekelte. A nagykövetségi estélyről aznap és másnap se apa, se Di nem szóltak egy szót se, ennélfogva teljesen átadhattam magam a gondolataimnak. Annyit azonban mégis hallottam, amidőn apa és Di arról tárgyaltak, vajon kocsit vagy autót fogadjanak-e? Végre is kocsiban állapodtak meg és azt este háromnegyed 10 órára rendelték. Az egyszerű és kis ebédünk után, mellyel hamar elkészültünk, nekiláttam Dít megfésülni. Még sohase láttam oly szépnek, mint ma este. Azon töprengtem, vajon March kapitánynak fog-e tetszeni? Az ő érdekében szívemből kívántam, bárcsak ne szeretne bele. Ennek a gondolatnak a hatása alatt most már sokkal kritikusabb szemmel néztem Dianára és magamban azt mérlegeltem, vajon képes volna-e ő arra, hogy Marchot rabjául ejtse!

Amióta az eszemet tudom, már egy csomó ember lett szerelmes Díbe. De az ő szempontjából egyik se volt nekivaló, mert vagy szegények voltak, vagy nem volt megfelelő rangjuk. Flörtölni azonban valamennyivel flörtölt és aztán egyszerre elejtette őket, mit sem törődve azzal, vajon szenvednek-e vagy sem. Nem akarom, hogy March kapitány is szenvedjen miatta. Bezzeg, ha férfi volnék, én ugyan nem hódolnék meg Diana előtt!