AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

Míg új a szerelem

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

Míg új a szerelem

Úgy helyezkedtek el, mint a révbeértek. Összenéztek, mosolyogtak. Úgy pillantottak egymásra, mint a virágok a felkelő napban.

- Parancsol, művész úr? - hajlott meg előttük a főpincér, de nem a művész úr felé bókolt, hanem a művésznő felé: - Nagyságos művésznő.

Ők újra összenevettek, és egymásra tündököltek:

- Majd az uram - mondta a művésznő, s elragadóan élvezte a főúr meglepetését; úgy látszik, még nem értesült róla, hogy ma megesküdtek.

- Nohát lássuk - mondta a szobrász szintén nevetve, és úgy nézett fel a főúrra, mint boldogságának köteles munkására.

- Méésztasson paancsolni - s előbb a nő, aztán a férfi elé tett étlapot, oly előzékenységgel, ami már előkelőség.

- Rögtön - mondta a szobrász.

A főpincér egész bizalmasan hajlott meg a magasban, s kis időre magukra hagyta őket, kívánságuk szerint.

- Egy-két pohár sört hozhatnak - szólt utána a szobrász.

- Genis...

De a fiatalasszony felemelte a kezét:

- Sört nem iszom. Köszönöm.

A férj meglepetve nézett rá:

- Nem iszik?

Az asszony csak nevetett, s a fejét rázta.

- De azért maga csak igyék. Igyék csak, Péter.

De a szobrász nagyon megállott.

- Maga sohase iszik sört? Ágnes?

- H...

- Hát akkor bort. Majd választunk egy jó kis bort. Hagyja a sört, hé.

- Miért nem iszik? - ijedt meg Ágnes. - Igyék csak, igyék.

- I-gyon... - mondta mosolyogva a szobrász. Bosszantotta, ha valaki tankönyvből beszél, szabályszerűen. No, nem nagy dolog, de egy pillanatban két meglepetés: hogy sört nem iszik, és hogy az ikes igét pontosan használja...

Loppal, fél szemmel odalesett; a nő nagyon gyönyörű volt. Úgy ült ott, karcsún és előkelően, nagy virágú imprimében, valami elérhetetlen volt neki még ma, az esküvő után is. Délelőtt volt az esküvő, ma délután az ötórás gyorssal utaznak Bécsbe, ma még itthon vannak s egymáséi. Jegy, minden zsebben, rózsaszín füzetek, most vették át a menetjegyirodában, s utána bejöttek ebédelni a sörözőbe.

Ahogy nézte a nőt, a szeme meghomályosodott, s izgalom gyűlt az egész testében, annyira hogy félt, hogy kisül a szemén keresztül, s lehajtotta a fejét: mi az, ezzel szemben, hogy nem iszik sört és...

Egy darabig nem bírt megszólalni. Aztán:

- Ágnes...

- Mit, szívem?

- Imádlak...

Ágnes nevetett, a nevetésében halk győzelem, és a pillantásában dürrögő odaadás.

- Péter - mondta aztán.

- Mit, te drága?

De Ágnes nem mondott semmit: visszaadta a vizitet. Nevettek.

A rikkancs fél lábbal már tovább rohanva s nagyon kiizzadva, letette előttük a lapot:

- Az Est... estazest... azest... - alig volt ideje átvenni az árát, de odasúgta konfidensül: - Benne van...

Mind a ketten nevettek. A lap közepén szerecsendió nagyságú betűkkel egy szó: DÖNTŐ.

Péter soká nézte a szót:

- Tudja, hogy az emberi nyelvnek valószínűleg ez a legfontosabb szava: döntő... Ez a lényeg... Soha így nem éreztem, milyen sorsszó ez: döntés... a döntés pillanatában minden megváltozik...

Nem is bírálta el a címet, hogy Amerika nevében Hull államtitkár döntő nyilatkozatot tett, hogy a japán hadüzenet Amerika érdekei elleni támadás... A lap belsejében kutatott. Közben azt mondta:

- Háború csak 1947-ben esedékes... 1947 és 50 közt. Addig nyugodtan alhat...

- Nekem ez elég - nevetett Ágnes.

A szobrász felolvasta azt, ami "benne van" a lapban:

Dus Péter szobrászművész és Városy Ágnes, a nagy drámai művésznő, ma délelőtt tíz órakora VIII. kerületi elöljáróságon házasságot kötöttek. Az érdekes művészházasságot az egész város a legnagyobb örömmel üdvözli. Két nagysikerű művész-pálya fonódik egybe, s mindkettő a csúcson.

Nem szóltak, nevettek:

A legnagyobb örömük az volt, hogy ketten voltak a sörözőben. Remekül sikerült titokban tartani a dolgot.

- Ágnes?

- ?

- Imádlak.

- Péter...

- Igen.

S a művésznő, nagysikerű pályája csúcsán csak nevetett.

- Mily rendes étlap van itt - mondta aztán könnypárás szemmel a szobrász, s felvette a nehéz papírra nyomtatott étlapot, mely nyomdai betűkkel készült, s nem lila hektográfia volt.

- Jobb hely - mondta a művésznő.

- Elég ronda hely, de egész Pesten híres a konyhája.

A művésznő felnevetett:

- Ez magának ronda hely? - s körülnézett, hogy mit lehet ezen a ragyogó, díszes, frissen kikészített éttermen rondának nevezni?

- Nem szeretem, ha ennyi aranyat használnak el a szobafestők... Szép volt, mikor megépítették, sőt egész addig, míg ezek hozzá nem nyúltak... Nagy, arabskupolás terem volt, lent körül elvesztek a régi kis kávéházi asztalkák, de itt valaha Pest előkelősége volt otthon. Volt egy öreg pincér, valami nyolcvanéves, mikor itt nekünk asztaltársaságunk volt. Egyszer suttogva megmutatta, hogy hol történt, mikor Szilágyi Dezső itt ült, és keresztülmegy a termen Ottó főherceg. Szilágyi nem vette észre. "Én - azt mondja az öreg Johann - odamentem hozzá, és megsúgtam neki: »Kegyelmes uram, itt van Ottó főherceg őfensége, és idenézett a kegyelmes úrra, de nem vette észre a kegyelmes úr«... »Hol? hol?« - kérdezte Szilágyi Dezső... Megmutattam neki... Hát a kegyelmes úr izgett-mozgott, egyszer csak felállott, és mintha valami dolga volna, körülsétált a teremben, és alkalmat vett magának, hogy mély meghajtással odaköszönhessen a fenségnek..."

Kicsit hallgatott, akkor folytatta:

- Tudja, ez a kis dolog rám már akkor is nagyon hatott. Egészen belevilágít a múlt társadalmi szellemébe. Nem gondolja? Mi ezt a Szilágyi Dezsőt úgy ismerjük az egész országban, mint egy nyakas, kemény, kálvinista embert, aki megmondta az uralkodónak is a magáét. Szóval, nekünk kálvinistáknak egy nagyon rokonszenves, nyers magyar figura, aki nem ért a szalonok stílusához, szóval benne látjuk megtestesedve a mi paraszt önérzetünk mintaképét, s most az öreg Johann, mint érdemet, dicsérve mondta el, hogy a mi bálványképünk hogy alázkodott meg egy fiatal főherceg előtt... s megmutatta azt is, milyen mélyen hajlott meg a nagy pocakjával. Persze, ha miniszter tudott lenni, tudnia kellett meghajolni is.

Odanézett a feleségére, s annak az arcán, mint valami álarcot, látta a mosolygást. Megérezte, hogy a nő nincs vele egy véleményen, de finomabb, minthogy ezt megmondja. Engedékenyen szólt:

- Maga, mint katolikus persze dinasztikus hűségben nőtt, és ebben semmit sem lát.

Nem folytatta, mert egyrészt, ahogy ránézett erre a nőre, aki most már teljesen és tökéletesen az ő birtokába került, azonnal elfutotta a hőség - másrészt a főúr újra megjelent:

- Méltóztattak választani?

A szobrász odanézett a feleségére:

- No, mit választ, szívem?

De a nő csak éppen rápillantott az étlapra, s finom, vékony ajkát hamiskásan összeszorítva, az urára kacsintott.

- Rendeljen... Majd meglátom hogy lát el...

A szobrásznak minden vére a fejébe rohant. A nő olyan hangot használt, ahogy egy előkelő demimonde a gavallérjára bízza magát. S ez nem tűnt fel neki visszásnak, ellenben meg volt ijedve, hogy igazán nem fog tudni "ellátni" egy ilyen nagy nőt.

Rászólt a főúrra:

- Maga jobban tudja... Mit ajánl?

A főúr meghajlott, mint a pekingi angol nagykövet a bennszülött fejedelem előtt:

- Előételnek merem ajánlani: libamájszeletek sherry mártással.

- És leves?

A művésznő beleszólt:

- Nem ragaszkodom a leveshez...

- Maga nem szereti a levest?

- Igazán nem.

A szobrász egész rémülten nézett rá:

- Hát ez borzasztó - mondta tanácstalanul -, babám... Leves nélkül... Inkább lemondok az egész ebédről, mint a levesről...

- Egyék szívem. Akkor egyék. Ha szereti.

A szobrász elgondolkodott. Egész zavarba jött. Hogy fog ez menni, ha a felesége nem szereti a levest... Azon gondolkozott, hogy az előbb lemondott a pohár sörről, most le kell mondania egyszer s mindenkorra a levesről?... Szórakozottan babrált az étlaphoz tűzött kis nemzetiszín cédulával, amin az étterem külön erdélyi specialitásai voltak felsorolva, s tágra nyílt szemmel olvasta, hogy: "orjaleves".

- Orjaleves! - mondta hangosan, mindenről elfeledkezve. - Orjaleves... tudja, mi az? Ágnes.

- Nem - nevetett mulatva és egész odaadással Ágnes.

- Persze, honnan tudná... Ma már nem hasítják a disznót a régi módra. Még az én gyerekkoromban édesatyám mindig kivágatta az orját: ez a gerinc, amit hosszában vágtak ki, borda nélkül, s rajta marad a feje és a farka is. Olyan, mint a múzeumokban az ősállatok gerince. Annál jobb leves nincs, mint ez. De hol veszik maguk az ilyen ötletet. Orjaleves. Az embernek összefut a szájában a nyál.

- Egyék, szívem. Igazán boldoggá tesz, Péter, ha eszik belőle.

- Hát akkor hozzon nekem egy orjalevest.

- Genis.

Péter már újra felkiáltott:

- Berbécstokány puliszkával! Ágnes, Ágnes kérem. Hallott már ilyet? Berbécstokány puliszkával. Kérem - kiabált a pincérekre, s meg sem várta a felesége válaszát: - mi van itt? Sátoros ünnep? Akkor én kénytelen leszek ide járni, ha maguk ilyen konyhát tartanak. Berbécstokány... Mi ez a berbécs? Juh?... Ez biztosan erdélyi neve; az a hosszú szőrű rackajuh lesz az... már a neve is remek: berbécs... és tokányt Ágnes, Ágnes szívem, ezt se szereti?... hát ez kétségbeejtő, no majd én megtanítom magát lassan arra, hogy mi a jó... De én folyton csak saját magamat táplálom. Mit hoz a feleségemnek?... Mondja, a maga édesanyja nem főzött ilyeneket?... Ne vegye rossz néven, de én úgy tekintem ezt az étlapot, mint nemzeti ajándékot ezen a gyönyörű napon. Mintha a Sors meg akart volna jutalmazni: ennél nagyobb meglepetést el sem lehet képzelni, mert tudja, óriási csapás, ha az embernek el kell szakadni az édesanyja asztali áldásaitól... Szegény Margit, felvidéki lány volt, tehát egész másképpen főzött, mint édesanyám, rántással; nálunk pedig nem volt szabad rántást tenni az ételbe, nálunk minden habarással készült... A rántás és habarás: ez két oly frakció a nemzet életében, ami még mindig nincs felfedezve... pedig ma már annyi ellentét van, hogy szó sincs többet nemzetről... Van jobboldal és baloldal, van burzsuj és proletár, van magyar és idegen fajiság, van zsidó és asszimilált... na, mi is van... én íme azonnal felajánlok egy új és végletes pártkülönbséget: itt a rántás és a habarás párt... Margittal ezen vesztünk össze eleinte mindennap...

Most a főúrhoz fordult:

- Nos, mi lesz a menü?

- Amit parancsolni méltóztat.

- Tatik... Tehát? Mit ajánlott?

- A művésznőnek, pardon, a nagyságos asszonynak, már meg is rendeltem a májszeleteket sherry szósszal.

- Igen, és?

- És merem ajánlani a tihanyi harcsarizottót.

- Hát tudja mit, hozzon azt.

- Művész úrnak is?

- Nekem is, igen.

Ágnes szinte ijedten:

- Maga ne... ne... ne, drága Péter... amit szeret, ami jólesik...

De Péter intett a főúrnak:

- Ugyanazt.

S a feleségéhez fordult:

- Ne felejtse, hogy mi ma már férj és feleség vagyunk, s hogy jön az, hogy férj és feleség egy asztalnál különböző ételeket egyen... Utóvégre nem halok meg tőle... A májat ugyan... no semmi.

- De valami, de igen, maga valamit elhallgat.

- A májat ugyan... is, különösen... - s cuppantott hozzá, mert még ajakkal csak mer hazudni, de a nyelvével ilyen éktelen hazugságot nem mer kimondani, hogy a májat szereti... Egyetlen étel volt, amit sohasem evett. Első feleségének, Margitnak, kedvenc étele volt a liba mája, s ha libát vett, a legnagyobb dicsőség volt, ha kisült, hogy hetvenhat dekás máj volt benne, de ő soha meg nem kóstolta. Édeskésnek és túl zsíros valaminek találta. Puha is, lágy is, olajszagú is, szóval émelyedett tőle. De hát egyszer csak meg lehet enni... nem hal bele... Ellenben a tihanyi hal, az nagyon csábította...

Ágnes viszont alázatosan és szendén mondta:

- Nincs benne szálka?

- Nincs, nagyságos asszony.

- Attól meghalok... Szálkától...

- Szóval halat sem eszik?

- Szereti? Akkor csak egyen.

Péter legyintett, s fejét csüggedten ingatta. Most hogy merje megvallani, hogy halimádó. Hal, juh, vad, disznó s mindenféle barbárság...

- Margit se szerette a halat. Sőt megkeserítette az életemet, annyit rémüldözött, mikor halat ettem. Mert én úgy eszem, mint a krumplit.

S most már kajánul nézett rá.

- Nem igaz!... - kiáltott Ágnes csakugyan rémüldözve, és finom hosszú ujjait a szája elé kapta. Oly rémület volt benne, mint mikor a Tatyana Gorovicevában a revolvert ráfogta a gárdatiszt.

A szobrász nevetett, s megfigyelte, hogy a rémület nem használható, szobrászilag, mert színpadi és nem élő. De azt is, hogy érzéki és meg lehet tőle veszni.

- Italt? - szólt a főpincér. - Szabad a művésznőnek egy szép pezsgőfröccsöt készíttetni?

- Isteni ötlet - kiáltott fel Ágnes.

Ellenben Péter elképedt. Szerette volna azt mondani, hogy egy fél liter savanyú bort. Pezsgőfröccsöt!... pezsgőfröccsel kezdeni az ebédet... s ez isteni ötlet!... Muszáj volt nevetni.

De a nevetés lassan lángba borította az arcát. Honnan tudja ez a főpincér, hogy a művésznő imádja a pezsgőfröccsöt? Egész lappangva vad féltékenység lobbant fel benne... Múlt?... Ezt tudjuk... és mégis?...

Ágnes is kíváncsian nézett a szobrász szakállas, kopaszos kemény arcára. "Mit lehet evvel kezdeni." Nagyon jó színésznő volt: - csak az látszott meg rajta, hogy imádni való.

Leugrott a peronra, még valamit kellett venni, amivel a feleségének kedveskedjék. Már nem mert semmit csak úgy vaktában, mert semmi sem úgy ízlett az asszonynak, ahogy ő elképzelte.

Hamar összevásárolt egy rakás újságot s hozzá néhány folyóiratot; Színházi Életet természetesen, Pesti Futárt, s hogy egy német is legyen, Magazint. Éppen ott tolta üveghintaját a cukrász is: hopp, majdnem elfelejtettem, adjon csak egy doboz Kuglert. Mennyi ez? Tizenhat pengő? Mi a fene, ez ilyen drága? Ahogy fizetett, hangos kiáltást hallott a háta megett, amitől megfagyott a vér az ereiben:

- Szervusz, Anyó, hát te hová mégy?

S erre a felesége kedves csicsergő kacagása csendült le a vonat magasságából, de nem értette, mit mondott.

- Remek, Anyó, remek. Mikor volt? Benne van Az Estben.

Ágnes biztosan intett a beszélőnek, mert az halkabbra fogta hangját.

A fizetéssel igyekezett addig piszmogni, míg azok a beszélgetést be nem fejezik. De végre csak meg kellett fordulni. Hát Zöld Jani állt mögötte, s fent Ágnes ragyogott. Zöld Jani volt az Ágnes állandó partnere. Aranyos, kövér bonviván.

- Szervusz - csapott rá a magasból, mert pompás magas fiú volt, ő a válláig sem ért. - Édesem, angyalom - s összecsapta a bokáját, ő volt a dzsentri a pesti színpadon -, kegyeskedj megengedni, hogy gratuláljak; hogy csináltátok ezt?

S oly harsogva nevetett, hogy maga is észrevette, és mivel szerepkörén túl is kifogástalan úrifiú volt, von Haus aus, hát azonnal lemérsékelte a hangot, és határtalan tiszteletet vett fel, mint gázmaszkot a híres szobrász előtt, aki azonfelül, hogy tényleg a leghírnevesebb fiatal, cca ötvenéves szobrász volt, kőgazdagnak is ismerték - rengeteg hadiszobor a mellényzsebében -, tehát Anyó jól járt; a fene egye meg, ezek a nők csak jól járhatnak. Tja.

Pár pillanatot szentelhettek csak egymásnak. De ezt nagyon kihasználták. Zöld Jani véghetetlen melegségű kézfogásokat produkált, közben az arcán a múlt éjszakai bor visszfénye rózsállott, megerősítve az azelőtti s a minden éjszakai mulatás derengéséből. Híres lump volt, s nagy nőcsábász.

- Utazol?

- Nem, kérlek alázattal, sajnos nem, csak kifuvaroztam a kocsimmal néhány pasit. Megbocsátasz, de tőlük is el kell búcsúznom - még el sem bocsátotta a szobrász kezét, már búcsúzóra rázta a másik kézzel, már integetett fel a kocsira: - Pá, drága Anyóm, kezét csókolom, nagyságos asszony, kezit csókolom.

Ágnes odafent úgy nevetgélt, mint a cinkosa, aki büszke, hogy kirepül a szűk pesti világból, és nászútra megy. Nászútra. Egy méltó helyzet.

A szobrász csak éppen annyit állapított meg, hogy minden hónalja tele van valamivel, s ez a karcsú, magas, hallatlanul fess szabócégér itt felejti őt, s felinteget "Anyónak", aki - még ebből a távolságból is látni - valóban ennek a párja... a színpadon... milyen finom, magas és milyen elegáns nő... Éppen ideje, hogy kirobogjanak már ebből a szennyes levegőből, a csillogó, remek alpesi tájakra... ahol...

A lépcső nagyon magas volt, vagy az ő lába kurta?

Ágnes még ott állott a folyosón, s valami földfeletti boldogság sugárzott róla. A boldog asszony. A boldog nő. Hogy tudja ennyire megmutatni, így éreztetni, ennyire virágba borultan sugározni a boldogságot. Péternek az a gyanú villant át az agyán, hogy ehhez a boldogsághoz jelentékenyen hozzájárult a Zöld Jani véletlen felbukkanása. Összehúzott szemmel nézett Ágnesre, akit mindenki "anyónak" hív, csak ő mondja Ágnesnek, makacsul és következetesen, hogy ezzel is megszüntesse a múltat: új nőt akar ebből a drágaságból, aki...

- No, menjünk be - mondta -, fél perc és indul.

Ágnes még lopva visszapillantott a peronra, ahonnan egy gyanús külsejű úr felkiáltott: szervusz, Péter, gratulálok, s tovább nézte őket.

- Ki ez? - kérdezte Ágnes.

- Nem tudom - mondta a szobrász -, egy olajügynök volt, régi osztálytárs - s már tessékelte befelé a feleségét.

Ágnes besuhant a fülkébe, ahol már hárman ültek. Az ő helyük le volt foglalva kalapokkal, kis táskával, kabáttal: az ablak melletti két hely. Egyik szembe az útirányra, az Ágnesé, a másik, háttal, a Péteré.

Elhelyezkedtek s leültek, s a vonat abban a pillanatban már indult is.

Mikor a vonat kiért a pályaudvar üvegteteje alól s megvilágosodott, a szobrász még mozdulatlan maradt. Úgy érezte, most, csak most van otthon. Úgy érezte, hogy ebben a pesti levegőben már meg kellett volna halni. Ez borzasztó, mindenki ismeri őket. Vagy a nőnek köszönnek, vagy neki, s utánuk bámulnak a sétálók, és ez annyira feszélyezi, hogy lehetetlen egy biztos lépést tenni. Folyton azt hallani, Anyó, Anyó... De most kikapcsolódnak az izgalmakból, s belemerülhet felesége szépségének csodálatába.

Úgy nézte, mint egy ritka természeti jelenséget, mely csak pillanatokra mutatkozik meg az embernek, s amely a nap állása szerint folyton újjászületik, s mégis mindig ugyanaz. De úgy nézte, mint gazda a birtokát. Egy pillanatra sem vált el benne a tulajdonjog érzése az esztétikai szemlélettől. Szép, mert az enyém, ez határozottan fokozottabb formája annak, hogy "szép, ami érdek nélkül tetszik". Ami különben nagyon ostoba megfejtése a szépnek, Greguss Ágost, aki Petőfit levágta, egyáltalán harmadrendű ember... Micsoda marhaság az: ha egy szép tárgyat megszerzek, akkor az már nem szép tovább?... Minden birtok felemelő érzést ad, főleg a megszerzés időpontjában, hát még egy szerelmi hódítás, annak a törvényes biztosítása perceiben.

Mit tudja azt egy salabakter, mit jelent egy szép nő egy művész életében?

Még sohasem érezte, csak most, ebben a pillanatban, hogy milyen óriási nagy dolog a házasság. Ha el lehetne érni, hogy két ember pontosan egyformán tapadjon egymáshoz, akkor talán nem is kellene megházasodni: de az ő esetében föltétlenül szükséges volt. Hogy lehet emberi ésszel elképzelni azt, hogy őhozzá, aki csak azért nem komikus alak, mert nem engedi meg, hogy bárki a világon nevessen rajta, hogy képzelhető, hogy egy ilyen nő, mint Ágnes, érdek nélkül beleszeressen őbelé... Kell, hogy feleségül vegye, s ezzel egy olyan szerződést ad neki, mi egész életre szól. Nem kis dolog ez a mai világban, mikor a színészekkel csak egy évre, sőt a magánszínházaknál, ahol Ágnes is van, csak tíz hónapra kötnek szerződést. Bármilyen előnyös is ez a szerződés, tíz hónapra szól. S ha Ágnes nem több is, mint amennyinek mondja magát, vagyis harminckét éves, akkor sem tizenhat már. A színháza éppen csődbe ment, és a társulat vette át az utolsó két hónapban, s konzorciális alapon vergődtek. A legkedvezőbb pillanat, hogy ő ezt a remek nőt elcsíphette.

No, de most már az övé. Tulajdona. Magántulajdon.

Neki is jókor jött ez a házasság. Ha az ember már negyvenhét éves, akkor igazán az utolsó perc, hogy megpróbálja még egyszer az újjászületést. Nemcsak az érzékek föllobbanása volt ez a szerelem - először is egyáltalán nincs tisztázva, mi a szerelem -, nála föltétlenül komplikált dolog. Át akarta adni magát ennek a művészi hatásnak, amit ez a rendkívüli élőlény fog rá gyakorolni, rá, a művészre. Mindig vaskos, kemény, formás és formátlan, de rettenetesen reális figurákat adott az agyag neki: most meg fog jelenni a karcsú, magas, a hihetetlen hosszú derekú, vékony nyakú, vékony lábszárú, földöntúli figura... Már megnézte, s alig várja, hogy legalább rajzban kísérletezzen ezekkel a vonalakkal, amelyek pont szemben állanak eddigi életszemléletével. Úgy várja lelkében a nagy lendületeket: mindenesetre nagyravágyó vagyok - mondta magában, s nem mosolygott, csak nézte a kincsét, amit lelt és vett: vajon fogja-e valaha így megalkotni tudni?... Most az övé. De mi az, hogy az övé?... Ez se rossz... a vonat bezárta őket egy fülkébe, három ismeretlennel. Első osztályú fülke, az élet kitenyésztett kiválasztottjainak szigete... Itt a nő az övé. Ezt elvitatni nem lehet. Ide van láncolva hozzá, a zsinór a kezében van, itt kell maradnia, s csak az övé lehet.

Hát ezt az elfogott, elejtett, kizárólagos tulajdonába került emberi lényt nézte most pillanatokig, szigorú bíráló és mérlegelő tekintettel. A vásárló üzleti kritikájával. Egy művész, aki vásárol, és már várja, hogy hol és mit hoz benne forrongásba, erjedésbe és átalakító változásba ennek a hihetetlen szerelemnek az okozója... Várta, hogy a gyomrában, a bélfodrokban, az ereiben, a gerincében zakatoljon a pezsgés, ami hasonlítson a must forrásához, s ahogy a megrothadó szőlőszemekből bor forr ki, úgy kívánta, hogy benne ez a várt pezsdülés valami új művészi álmot, álmokat, egész újjászületést hozzon.

Szinte ugrásra készen ült ott. A faun áhítata és vágya volt ez, aki nimfát fogott, s most maga is szeretne istenné válni. Utálta most a tömzsi és vaskos munkásságot, amin eddig átment. Sokat dolgozott, és aránylag sok sikere volt, de nem jutott el a magasztoshoz. Inkább a félelmeshez. Ő sose volt oly egyszerű szobrász filozófiájú, mint Filippó, aki azt tanítja, hogy a lelki tartalom másodrendű; illetve következménye a testi adottságnak. Ha becsületesen megmintázod a figurát, abban benne van az úgynevezett lélek is. Nem, ő lelki helyzetekből indul ki. Akció szüli a figurát. A működésben levő testet dobja bele a felállított gondolati keretbe. Ő először átizzik a tartalomtól, s csak azután gondol rá a fizikai megjelenítésre. Ritkaság, hogy belső tűz és megváltó idea nélkül, csak éppen a valóságot mintázza. Most nézte ezt a vékony alakot, vakmerően egyszerű útiruhájában: ez neki most az előkelőséget, a testi-lelki kiválasztottságot jelentette. Csak a mélyben érezte, hogy ezzel egy olyan akkumulátorra tett szert, ami a végtelenhez fogja kapcsolni, mert nem ok nélkül nyúlik meg egy női alak, annak jelentősége van, ezt a finom, vékony fejet, az a különösen hosszú és íves hattyúnyak, fontos okból emeli; a vékony s oly tökéletes lábszárnak, legszebbek a lábai, köldöktől lefelé, az egyszerűen tökéletes és hihetetlen: de mért jött létre, ha nem azért, hogy a nyers és tapadó földit a magasba sugározza, a fény a mindenségbe szökő sugarakban él.

Ágnes nem tudta, mi járhat a szobrász eszében, aki nem szólalt meg, csak nézett és falta őt, s ő csak ült és mosolygott. Aztán lehunyta a szemét, aztán kinézett az ablakon, az égre nézett, kékesszürke szemeivel, aztán elővette ridiküljét, és gondosan, ahogy csak egy színésznő tudja, "kiigazította" az arcát, púder és rúzs. Vastag kemény vérfoltot vágott bele az arcába, a szája szerint.

S a szobrász azt mondta magában:

- Festő leszek.

Mi az egy szobrásznak. Ha akarja, fest. Csak nehezebb agyagból vagy kőből kihozni egy alakot, mint a festékkel. De ez a gondolat egyúttal azt is jelentette, hogy Ágnes inkább a festői fantáziát érinti...

Bizonytalanul nézett rá. Folyton nézte, egyáltalán egy pillanatra sem fordította el róla a szemét, s mégis koronként újra kellett nyitni a szemét, hogy lássa. Vajon hova néz Ágnes, a pillantása az ablakon kívül jár, tudni kellene, mi van a fejében. Felveszi az asszony arckifejezését, szemtartását, s megnézi, hogy a végtelenbe néz... semmit se lát: emlékezik? S vajon mire?... Gyors vérhullám, meggyanúsítja a nőt, hogy olyan dologra emlékezik, amiről neki nem szabad tudni... valakire, akivel már ment ezen az úton... sokat volt Bécsben, hallotta, s most ijedten érez dührohamot: rá lesz szorulva a feleségére, mert ő nem tud németül... sose volt alkalma gyakorolni, nem élt németek közt... De mért nem akar megszólalni, már féltékenységet érez, a gondolataitól félti, mint csábítástól... Zöld Jani? Egész belevörösödik: igen, hallott erről már mielőtt beleszeretett volna...

Borzasztó, ha ez a nő, az ő jelenlétében végig tudja gondolni az egész múltját... s nem mondja meg: ha kalapáccsal széthasítja, akkor sem tudja meg, mi folyik benne, ha magától el nem mondja... Milyen kicsi az orra, nem pisze, csak jelentéktelen. S a szája, hiába festette ki oly ellenségesen, keményen és élesen s megvastagítva az eredeti vonalakat, még mindig békaszáj. Ha modell ezzel a szájjal jelentkezett volna, csak legyint s elküldi. De ezt nem: ezt a szájat meg kellett kapnia, hacsak bele nem akart őrülni: nem, agyagban lehetetlen ezt a gráciát, ezt az előkelőséget megteremteni... csupa részlet... a hajszálfinom árnyalatok jellemzik... mi lesz ha megöregszik, nem marad csontváza... el fog szállani, mint egy vékony ötlet...

Most úgy érezte, a kezének valami eszébe jutott. A kéznek több esze volt, mint neki. Fölemelte a zserbót, s Ágnes elé tartotta:

- Gyújtson rá - mondta viccesen.

Tréfált, de Ágnes visszanézett rá, s melegen mosolygott:

- Van egy jó cigarettája?

- Erre gyújtson rá.

- Köszönöm, nem vagyok cukros.

- Nem baj - és letépte a barna papírt a dobozról.

Ágnes megfogta a kezét:

- De Péter, én nem szeretem a cukrot. Adjon egy cigarettát.

Szinte ingerült volt a hangja, s a szobrász ismét elképedt. Cukrot se szereti. Mi a fenének adott akkor ő ki tizenhat pengőt egy kiló zserbóért? Kemény, kurta ujjú keze megmozdult, hogy kidobja a dobozt az ablakon. De csak egy parányi rezzenés volt: még nem érett meg.

Letette a dobozt maga mellett balról, és kivette a cigarettatárcáját. Nagyon közönséges cigaretta volt benne: Extra.

Ágnes ránézett, s a sajátjára gyújtott.

- Maga mit szív?

- Gianaclis.

Péter nézte az egyiptomi cigarettát. Vastag férficigaretta volt. Összerántotta a szemét. Hirtelen fáradtság tört ki benne. Nehéz lesz ezt a "nászutat" végigcsinálni. Hisz ez a nő a világon semmit sem eszik, iszik és szív, amit ő ajánl neki. Egy pillanatra mintha egy kellemetlen kávéházi alak volna itt, vele szemben. De Ágnes aki az egész idegességet provokálta, hirtelen forró kedvességgel érintette meg a karját:

- Nézze! de édesek!

Kimutatott az ablakon. Arattak. Egy kis csapat kis táblában, szétparcellázott földön. Nincs is több vetés, már itt minden a kapa alá van adva. Pest közelében tisztára vesztegetés, ha búzát, rozsot s effélét tesz valaki a kis földecskébe. Saláta, retek, káposzta és paradicsom helyett.

Ágnes ottfelejtette a kezét az ő kezén, s erre mintha valami édes tűz volna, forrani, pezsegni és kavarogni kezdett a vére.

Már a kis aratók régen nem látszottak, ők még mindig így ültek, kéz kézen. Péter szeme meghomályosodott, párás lett, és tűz járt benne. Feloldódott a szívében az előbbi indulat, s mint a gőzfürdőben, átadta magát a zsibongó fizikai érzéseknek.

- Mi lett abból a sok cukrászsüteményből, amit én magának küldtem?

Mingyárt mentegette magát saját maga előtt, hogy nem azért kérdi, mert sajnálja a pénzt, amit kiadott értük, hanem csak tisztába akar jönni valamivel.

- Azok voltak a Jutka szép napjai - nevetett Ágnes.

Jutka. Aha, az öltöztetőnő. Az a lapos képű, csendes teremtés, aki a színésznőknek minden szeszélyét el tudta viselne pissz nélkül. A "kimondhatatlanul édes", a híres naiva, rajta tanult meg pofozni, mert azt mondta, direkt csábítja az a jó alkalmas pofája a pofozásra.

De fölnevetett; neki rokonszenves volt a nő, mert oly hűséges volt Ágneshez, valósággal imádta, s ez neki garancia volt arra, hogy jól választott... Mert az ember a legnagyobb szerelemben is állandóan kutat, bírál és a jövőt keresi. Ő szerette az olyan nőket, akik jó cselédtartók.

- Maga meg se kóstolta, soha?

Ágnes csak nevetett, s nemet intett.

- Egyáltalán nem eszik cukrot?

Ágnes füstöt fújt, s beharapta a vékonyságot, amit szájszélének kellett mondani.

- Miből gondolta, hogy cukros vagyok?

Péter habozott:

- Nem gondolkoztam rajta: a nők szeretik az édességeket... ez a normális... aztán, magára csak rá kell nézni, az ember rögtön azt hiszi, hogy maga csak krémen, tortán és madártejen él.

Ágnes szinte megborzongott, akkor nyugodtan:

- Nem. Tévedés. Én húsos vagyok.

- Kivéve juhhúst.

Ágnes kicsit gondolkozott. Látszott, keresi, mit feleljen. Azt mondta, bevallotta:

- Szeretek rendesen élni.

Péter tisztában volt ennek a kijelentésnek az értelmével. Mikor először ebédelt Ágnesnél, meg is ijedt. Még nem látott életében soha olyan finom terítést, mint az volt. Kénytelen volt megmagyarázni magának, hogy a színésznő nagyon sokat tud keresni, egyáltalán egyetlen foglalkozás nők számára, ahol pénzt lehet szerezni. Kivéve még egyet, amelyre azonban nem akart gondolni. Bár egy ízben levett Ágnesnél egy hatalmas ezüst serleget a helyéről s megnézte. Egy dátum volt belegravírozva, mire gyorsan visszatette a helyére, s nem mondta el a kritikáját. Azt akarta mondani, hogy az ilyen tárgyak megfertőzik a lelket. Vegyen két pengőért paraszt cserepet, azzal meggazdagodik, de egy ilyen undok ezüst tömeg: mi ez? Minél nagyobb az anyagérték, annál kisebb szokott lenni a művészi hozzáadás.

- Megvan minden csomagunk? - szólt Ágnes; és csak most vette el a kezét, s a mozdulatából érezni lehetett, hogy ezzel elereszti, felszabadítja. Péter csaknem belevörösödött. Ágnes mindent úgy tudott tenni, mint egy magas ajándékot. Azért nem engedi magát leigázni! többet keres, mint ez a divatos és drága színésznő, s azonfelül az ő munkái meg is maradnak. Tehát nem fogadja el a leereszkedést.

- Azt hiszem, minden megvan - s körülnézett. - Három cethal fel van adva, négy kiskutya azonban itt csahol.

Ágnes nevetett, s a szomszédokra nézett, hallották-e? Péter látta, hogy a kis pillantáson kívül Ágnes a legnagyobb gonddal számol és megnyugszik. Szerette benne, s váratlan is volt, hogy ilyen házias és gondos. Kitűnően csomagolt be mindent. Egy mozdulatára emlékezik. Megállott a nagy bőrönd felett, és az ujjain számolt: láb... s a cipőket, harisnyákat... fehérnemű... aztán ruha... és így tovább. Ezt még sose látta, hogy valaki a testrészeket vegye tekintetbe, mikor a ruháit számlálja... De hát színésznő: a színésznőnek csatatere a teste... hopp, ezt ne folytassuk... Elégedjünk meg azzal - mondta magában -, hogy mi a legrosszabb utazók vagyunk.

Keveset is utazott életében, s ha igen, mindig más rendezte el a táskáját, neki csak annyi dolga volt, hogy mindent gyűrötten rakjon vissza, s a javát el is veszítse. De azért már nem űzött kultuszt ebből a tehetetlenségéből, mert Margit nagyon megtanította. Első felesége a világ legrendesebb teremtése volt, de azt tartotta, hogy ez neki se nem privilégiuma, se nem kötelessége: a férjének szintén ugyanannyi esze s ereje van, vagy több, tehát nem fogadta el, hogy elveszíti a zsebkendőit. Az isten látott annyi zsebkendőt, amennyit ő el tudott hagyni. Ahol elővette, letette, s csak legritkább esetben vissza a zsebébe. De ezt nem lehetett folytatni, mert Margit komolyan vette a dolgot, és mélyen meg volt bántva, ha nem kapott vissza minden tárgyat, amit ő becsomagolt. Egyszer Nyíregyházán hozzá is fogott csomagolni tanulni. Megcsinálta azt a viccet saját magával, hogy háromszor kiborította a táskát, s csak negyedszerre hagyta úgy, ahogy végre mindent jól berakott. Milyen öröm volt, mikor Margit jött, s azt mondta: Hm, nagyon jól tölthette az időt. Két napig volt oda, s már olyan hódítást csinált, hogy még a csomagját is megcsinálták? Alig tudta magát kimosni a gyanúból, s csak azzal győzött, hogy nagy igyekezetében becsomagolta a szálloda egyik törülközőjét is. Erre aztán elhitte Margit is, hogy ő saját kezűleg brillírozott a csomagolással. Különben jó törülköző volt, erős, mint a bőr, Papp Lajos biztosan sajnálta. De Margit örült neki.

Péter boldogan nézett Ágnesre.

- Imádlak - mondta neki. Mire Ágnes újra nevetett.

Úgy gondolta, Ágnes szerelemből nevet, de ő kielégített érdekből. Oly fiatal volt még köztük a viszony, s oly különös módon jött létre, hogy evvel az első napi örömmel nem tudott betelni; jó vásárt csinált! Többek közt ez kitűnő, hogy ilyen gondos, megfontolt és jól elrendezett léleknek látszik. Apróságokból ítél az ember. A taxiból két hordár hordta ki a csomagokat, s ezek segítettek a feladásnál, hol még két málházó avatkozott bele, s egy öreg hivatalnok, aki valamit kitöltött. Mind az öt ember borravalót várt, s kapott is persze. A kézipoggyászt az egyik hordár vitte el. Ágnes később megkérdezte, hogy mi a számja. Ő vállat vont, eszébe sem jutott megnézni. Pláne abban a percben, mikor úgy vette észre, hogy van, aki ért a dologhoz, ő szerényen visszavonult, s a legnagyobb készséggel engedte át a tevékenységet. Ágnes finoman mosolygott, s azt mondta:

- Negyvenhét.

- Akkor jó - mondta rá ő, s nevetett, mert ő is éppannyi, negyvenhét éves hordár.

- Maga nem nézi meg a hordár számát?

- Keressen ő engem - mondta rá, s Ágnes nevetett. Nevetett és figyelmesen nézett őrá, s közben azt az elragadtatott szót mondta: "Maga édes."

Erre ő azt felelte:

- Tudja, én legjobban szeretek egy hátizsákkal utazni. Egyáltalán utálom a hordárt. Egyáltalán azt tartom, hogy az ember csak azt vigye magával az útra, amire okvetlen szüksége van.

- Maga édes - mondta Ágnes -, ez csak természetes.

Na igen; természetes; de három hatalmas bőrönd van feladva s itt négy kicsi.

- Margit nem szeretett utazni. Neki az utazás nagy teher volt. Mikor Párizsban jártunk, egész Európát körülutaztuk, Brüsszelen, Berlinen át jöttünk haza - két utazótáskát vittünk összesen, hat hétre, így bent a hálóban. Semmi feladott csomag nem volt. Sőt, ha lehetett, még hordárt se vett szegény sehol. Én cipeltem ezt a nagyobbikat és ő az övét, a kicsit. No de kellett vinni kabátot, esernyőket, plédet, az ember útközben is vásárol, ami nem fér be sehova, az is külön csomag, úgyhogy ha átszállottunk, olyanok voltunk, mint két megrakott öszvér. Öszvér úr és neje.

Nevetett. De kínjában nevetett. Még most is röstelli azokat az átszállásokat.

- De tudja, mibe került az út? Ezer koronát vittünk magunkkal, televásároltuk magunkat ajándékokkal, és négyszázat hazahoztunk.

- Isteni - mondta Ágnes.

Péter lesütötte a fejét s nevetett.

Halkan súgta oda:

- Akkor már egyéves házasok voltunk, nem egészen... de már az én keresetemből vettük a jegyet... Persze télen esküdtünk, s ez ugyanígy nyáron volt, júniusban... még béke volt, az utolsó békenyár, ott ért a hadüzenet, s Margit abban a pillanatban hazautazott velem, nem habozott, mint mások, s még mi szépen haza is értünk nem internáltak sehol... szépen visszatértünk a vágóhídra...

Már elfelejtette, mit is akart elmondani. Így belemenekült megszokott mentségébe, nézni kezdte a feleségét.

Később eszébe jutott:

- Igen - akkor elhatároztam, hogy nem utazom vele többet. Igen... nem mondtam meg szegénynek, de tényleg nem utaztunk többet. Kifogás volt a háború. De azután se, soha. Nekem elég volt. Egy asszonyt az utazásban lehet megismerni.

Kis ideig nyugodtan ült, akkor már nem bírt a tevékenységi lázzal, hogy valamivel kedveskedjék, s odaadta a legfelső lapot Ágnesnek. Ágnes melegen mosolygott rá, de mintha a mosolya azt mondaná: "nem érdekel, kérem, ne zavarjon, mire ez? Ki kíváncsi idegen dolgokra?" Aztán a mosolya szívességbe olvadt át, s gyöngéden, mint anya a kisfiától, aki fölöslegesen zavarja, átvette a lapot, s bele is nézett.

Vajon mi az, ami érdekli egy lapban? - gondolta magában a szobrász.

Hát mi? a hetedik és nyolcadik oldal: A színházi rovat. Látta, hogy Ágnes elolvassa a címeket, s a szöveg nem érdekli.

- Üres.

Ezzel visszaadja az újságot.

De a boldogtalan Péter már a második lapot nyomja a kezébe: No jó, kicsit ellapoz ebben is, akkor kimondhatatlan gyöngédséggel:

- Éppen olyan üres, mint a többi.

Péter szinte szédül. Világháború előtt! A legnagyobb botrányok az egész világon! A spanyol háború évfordulója! A lap tele van akkora szenzációkkal, mintha az egész földgömb forrásban volna. S üres... éppen olyan üres, mint a többi...

- Persze, a színházak csukva. Nem tudnak mit írni a színházi rovatvezetők.

- Azért néha van bennük valami. Tőlem is megkérdezte Béla az őszi programomat.

- Ki az a Béla?

- Menkele Béla. Mindenki ismeri.

- Én nem... No és közölték?

- Vasárnapra kérte. A vasárnapi számra - mondta indignálódva Ágnes. De indignálódása nem került felszínre.

- El ne felejtsük holnap megvenni a lapot.

Ágnes olyan pillantással nézett rá, mintha azt mondta volna, hogy el ne felejtsünk holnap felébredni vagy lélegzeni, vagy egyáltalán létezni... Elfelejteni, hogy holnap megjelenik a nyilatkozatunk az őszi programról...

A szobrász nézte az Ágnes arcát, hogy újra kinéz az ablakon, s mosoly visszfénye csillog rajta. Hirtelen valami szorongás támad benne. El ne felejtsük: ez nem azt jelentette már az ő szájában sem, hogy Ágnes ne felejtse el, hanem azt, hogy ő ne feledkezzen meg róla. Reggel az lesz az első dolga, hogy a Lohndienert leküldi a magyar lapokért... Azt ne felejtsd el - intette magát -, hogy a feleséged színésznő.

Belenéz a lapba: "Enyhült a kínai háborús izgalom..." Hogy enyhült? Japán visszahúzódott?... Nem, hisz az van itt ritkított betűkkel, hogy: "Japánnak eltökélt szándéka Kína két részre szakításával saját uralma alá helyezni... az észak-kínai tartományokat..." S tovább az, hogy "Ötvenezer főnyi haderő áll készen a támadásra..."

Még egy pillanatig utánakeres, miért adta az újságíró azt a főcímet, hogy "Enyhült a kínai háborús izgalom", de nem marad meg ennél a gondolatnál, mert a következő oldalon kitűnő képpel díszítve ott áll: "Egy esztendő óta tart a spanyol polgárháború."

Gyorsan meg kell állapodni abban, hogy mi a háború. Az embernek a leghalványabb biztos híre sincs, hogy mi van a spanyoloknál. Egyik ember azt mondja, hogy Francóéknak egyetlen spanyol sincs a seregükben, ellenben a vörös párton a spanyol anyák csecsemőkkel keblükön állanak ki a barikádokra... a másik azt, hogy a vörös uralom éppen olyan, mint volt itt nálunk, teljes felfordulás, csukott boltok, cérnahiány és terror, "gyermekek és asszonyok a máglyán..." Nézi a térképet, melyen domborzati módon vannak feltüntetve a hegyek és síkságok... Eszerint az egész ország csatatér... Most ez fog megindulni Kínában... Az emberiségnek mindig szüksége van arra, hogy a földgömb valamelyik részén tűzben égjen a világ... Anglia fegyverkezése... Minden állam fegyverkezik... tízezer és tízezer repülő száll a levegőbe, Attila népek-csatája a levegőben fog lefolyni a Provence felett, egymillió ember az égben... mingyárt a szellemek csatája indul a hajnallal: Attila halott serege a nap leszálltával a felhőkig szálló lelkek viaskodása volt... most az élők szállanak fel... de aztán lehullanak, lelövik egymást, s aludni szállanak le a síri síkra...

Igazán nem tud az emberiség másképp előrejutni? csak ha rombolja koronként a mór templomokat?

"Torday idült alkoholista, korlátoltan beszámítható, de felelős..." Milyen kitűnő élc volt, amit erre a nagy sikkasztásra csináltak: "aki 3000 pengőt lop, s visszaadja, bolond. Aki 175 000-et lop s nem adja vissza, okos." Bizonyos idő múlva senki sem fog mosolyogni a viccen. Az emberiség nem tartja a fejében, hogy egy előkelő miniszteriális tisztviselő sikkasztásáról van szó.

No most: itt éppen olyan háború folyik, mint a nemzetek között. Bent a polgári élet belsejében folyton hadiállapot van, csak jól kell megfigyelni, sőt le lehet vezetni a háború törvényeit is. Egy ilyen Torday, míg ő a győztes fél, addig az éjjeli mulatókban, ahol éves jegye van, ő az úr, a gavallér, a mintakép... Á, még mindig nem bizonyos, hogy nem kapja-e meg a reputációját... a hadiszerencse folyton kétes. Most ez nyer, majd a másik.

- Parancsol, szívem?

Ágnes nem parancsolt, csak ránézett s ő rettenve vette észre, hogy kis idő óta egészen megfeledkezett arról, hogy felesége is van, s hogy éppen nászúton van vele. De most egyszerre kisöpri a fejéből az emberiség gondját, a lapokat összehalmozza, s szolgálatkészen áll rendelkezésére.

Ágnes nem kíván semmit, csak épp ránézett, s én most nyugodtan hagyom, hadd nézzék egymást, nem bírom tovább fotografálni őket, míg ki nem panaszkodom, mi történt velem ebben a percben: kivittem a tálcát, rajta a reggeliző edényeket; az előszobaajtóban megakadtam s a tálca leborult. Legjobban sajnálom a régi, szép porcelán teásedényt, ami még az első feleségem nagyanyjáról maradt. De mélyebb oka van ennek az esetnek: a fogfájás három nap óta végső kétségbeesésben tart. Oly fájdalmak, hogy vasárnap tizenkét vendég volt, s egy szót alig bírtam beszélni velük. A szájamat folyton nyitva kell tartani, hogy a fogak meg ne érintsék egymást. Ilyen ostoba ötlet, hogy a természet harminckét műszert rak az ember szájába, s mind halálra van ítélve. Egész biztos, hogy van egy vagy több élősdi, amely csak éppen a fogakon tud élni. De még ennél is furcsább és félelmesebb oka van annak, hogy a tálca kiesett a kezemből - nem emlékszem, hogy valaha ez megtörtént volna velem -, nem tudok enni... Ételiszonyban szenvedek. S nem egészségügyi okokból, hanem esztétikai, vagy inkább fiziológiai-filozófiai okok miatt. Karácsonykor kidobtam a számból a cigarettát, azóta nem gyújtottam rá. Nagypénteken elémelyedtem a sonkától, azóta nem vagyok képes húst vagy zsiradékot enni. Most legújabban meg az a rögeszmém, hogy a tej undorító mirigyváladék, s azóta semmiféle tej vagy tejtermék nem megy le a torkomon. Nem maradt más csak a fűfélék, ahogy az apám mondta a hosszú hajú hivőkre, én is "gyepevő" lettem. S a mozgó lények közül még nincs baj a hallal. Ezt még hajlandó vagyok megrágni. "Foszfortartalma van."

De most megmozdultak az alakjaim, folytatni kell a mesét: Ágnes és Péter már előre nevetnek, milyen jókat fognak rögtön mondani.

Igazán hosszú pillanatok folytak le, míg Péter és Ágnes egymást nézték.

- Tudja, mi a legújabb vicc?

- Na.

Péter ebben a pillanatban olvasta a lapban. Mivel azonban látta, hogy a felesége semmit sem olvasott el az újságban, tehát el merte mondani:

- A nagy színésznő visszautasította egy kérőjét. Ez táviratot adott fel neki: "egy milliót örököltem, választ kérek, jön vagy nem jön? Válasz tíz szóig fizetve..."

- Igen, igen, igen, igen... - mondta Ágnes, és némi sajnálkozással nézett Péterre.

- Olvasta?

Ágnes nem felelt, kicsit gúnyosan végignézte az urát, aztán kibámult az ablakon.

- Mondja, olvasta?

De Ágnes nem felelt. Később megcsóválta a fejét, s picit nevetett. Aztán újra visszapillantott Péterre, s megint csak ki az ablakon.

A szobrász érezte, hogy meg van verve. Még belé is pirult, mert Ágnes olyanformán nézett rá, mintha az adomát úgy fogná fel, hogy ez célzás kettejük viszonyára. Az Ágnes ajka beharapva, gúnyosan, fél szájjal valami édes fitymálást jelzett. Bármilyen édes is volt, de fitymálás volt, s Péter kénytelen volt nevetni, hogy kiadja magából a kis zavart.

- Mulat? Mester? - mondta Ágnes fullánkosan.

Erre ő még jobban nevetett.

- Jól mulat?... mester?... nagyon jól?... igen?

- Kitűnően.

- Örülök... szeretem... ha mulat... Igenigenigenigenigenigen - s az ujján számolt tízig. - Meddig van válasz fizetve? Tíz szóig? - mester.

De Péter nem volt megsértve; mintha cirógatná azzal az édes tűhegyesre manikűrözött vérszín körmével... Milyen jó, hogy Ágnest nem érdekli az, ami az újságban áll, legfeljebb a vicc... Hogy tudna másképp ilyen független és boldog élet maradni?...

Belenézett a lapba s ezt olvasta:

"Bárhol legyen fegyveres összeütközés veszélye, az az Egyesült Államok érdekeit sérti." Így mondja Hull államtitkár... Itt most fegyveres összeütközés történt: s mit szól ehhez az USA?... Inkább azt lehetne mondani: "Bárhol van fegyveres háború, az én érdekeimet sérti." Mert én vagyok a fontos, az Én, az egyén. Azért tartom fenn az Egyesült Államokat, hogy az én egyéni érdekeimről gondoskodjék...

De az Ágnesét nem sérti, mert Ágnes egyszerűen nem vesz tudomást róla. Milyen okos vagy, Ágnes, te édes, te drága, te bölcs, milyen nagyszerű, hogy nő vagy. Mit meg nem ér az én számomra - gondolja Péter -, hogy te nő vagy!...

- Na, mondja! - szólt Ágnes és közelebb hajlik, mert látta a Péter arcán, hogy ez oly élénken, szinte izzóan néz, mint aki valamit akar mondani.

Péter a fülébe sustorogja:

- Szeretem, hogy nő vagy.

Ágnes félreérti, s hangosan felkacag. De oly hangosan és ellenállhatatlanul, hogy az egész kocsi cseng bele, s a jelenlevők kénytelenek odanézni rájuk.

Ágnes kétszer-háromszor újra kezdi a kacagást.

Mellette egy idős dáma ül, nagyon elegáns és öreg. Ingblúzban s aranylánccal és lornyettel. Előbb szelíden elmosolyodott, aztán ráteszi a kezét az Ágnes karjára:

- Aranyos művésznő, ne haragudjon, hogy leleplezem, de nem tudok ellenállani... annyira örülök, hogy hallom azt a gyönyörű hangját... Hogy ki vagyok, nem fontos, a szürke néző, de a legnagyobb tisztelője... minden szerepében láttam; kétszer is; van, amit ötször is megnéztem, de mondhatom, hogy az életben semmivel se kevésbé bájos, mint a színpadon... Gróf Toledóné...

Ezzel kezet nyújt Ágnesnek, aki már régen elfelejtette, min is nevetett, annyira le van hízelegve művésznői dicsőségének e váratlan sikerétől.

- Dus Péterné - s az urára int.

- A szobrász?

Péter egy kicsit biccentett. Őt mindig bosszantotta; a jóleső bosszankodás egy fajtája ez, ha idegenek azt a jogot veszik maguknak, hogy azon a címen, hogy láttak valamit az embertől: személyes ismerősnek lépnek fel. Alapjában véve szemtelenség, de az ember ezt a szemtelenséget valahogy meg tudja bocsátani. De ő nem tudott úgy bánni az eszközeivel, mint Ágnes, aki valósággal szerepet kreált az ilyen ráismerésekből...

- A mi nagy szobrászunk? - javította ki magát Toledó grófné - a mi büszkeségünk? Nekünk is van egy hadiemlékünk a mestertől, Kovácsjenőn; persze nem az eredeti, csak egyiknek az újraöntése... egy szerényebb figura: a bombavető...

- Aha. A kukoricacsővel.

- De ez is hatalmas. Félelmes. Nagyon szeretem. Férfierő. Igazi monumentalitás van benne. Talán?... - nézett Toledó grófné Ágnesre. - Házasok?

Ágnes elpirult, s azt mondta:

- Igen.

S bájos zavarral babrált a ruhája ujjával.

Péter csak most fedezte fel a ruháját, s azonnal meg is csodálta. Barna selyemben volt Ágnes. Sportszerűen szabva, erősen testre szabott; nagy zöld gombokkal, zöld övvel és a gallér katonásan csukott. A blúzujjak azonban borjúszájúak, szétomolnak, s alóluk kivillan a habfehér kar. Fején a kis sapka, ugyanabból az anyagból, csak éppen fedi a fejtetőt, s alóla körös-körül lobogva ugrik ki a lángolóan duzzadt hajtömeg. Hogy egy grófnő van jelen, s pláne egy ilyen műértő grófnő, Péter egész meg van nyugodva, hogy ez a szikáran öltözött, férfias, ingblúzos szürke nő el lehet kápráztatva az Ágnes eleganciájától és egyszerűségétől.

Ez bizony isten olyan ruha - mondja magában -, mintha én terveztem volna neki.

- Hol vagyunk? Érden... Még csak Érden?...

- Az új repülőtér. Látták a megnyitását?

- Igen. Ott voltunk.

- Óriásiak voltak a németek.

- És az olaszok - kacagott fel élénken Ágnes.

- A németek félelmesek voltak - mondta a grófnő -, és az olaszok zsonglőrök. Mi, magyarok, szerények voltunk. Mi egyáltalán egy szerény náció vagyunk, nemde... Egyben azonban hasonlít a helyzetünk Angliáéhoz: Anglia nem engedheti meg magának azt a fényűzést, hogy elveszítsen egy háborút, de mi sem. Anglia nem veszíthet, mert az első veszteség után éhen hal. Mi nem veszíthetünk, mert mihelyt vesztünk, megszűnünk egzisztálni. Mi nem halunk éhen, sőt talán csak jobban élhetünk, mert ennél rosszabbul már úgysem élhetünk, ahogy most élünk: de mit ér, ha más név alatt élünk?

A szobrász meglepetve nézett az öreg grófnéra. Mit beszél ez?

- Nem gondolja, művész úr?

Péter elgondolkodott:

- Nekem a repülőtér megnyitása valami más ideát hozott - mondta, mert ki akart térni a veszélyes politikai vita elől, ki tudja, nem agent provocateurrel áll-e szemben, természetesen csak egészen ártatlan dolognak tekintette a provokálást, hiszen mit számít egy magyar szobrász a közpolitika számára? - van egy barátom, építészmérnök, arra figyelmeztetett, hogy nekünk a repülőgép még csak arra való, hogy megismerjük saját magunkat. Gondoljon, kérem arra, hogy a magyar politika csak legújabban kezd nyíltan foglalkozni az úgynevezett "népi problémákkal". Vagyis azzal a kérdéssel, hogy milyen aránytalan a vagyonelosztás... Ezt legjobban a repülőgépekről lehet meglátni. Tessék körülrepülni, nem egyszer, hanem állandóan az Alföldet, s akkor a saját szemével győződhetik meg mindenki egy csomó alapvető dologról. Először is arról, hogy csak most, a háború óta éri utol a magyar település a Mátyás korabelit. Csánky Dezső megírta a magyar település földrajzát a Hunyadiak alatt. Az egész ország egyenletesen lakott volt. Pest megye, Bács megye s a Duna és Tisza mellett jobbról-balról az egész terület, számtalan faluval, kisvárossal, váracskával, megerősített helyekkel volt benépesítve. S ez így volt dél felé is, egész a Dráváig, sőt a Száváig. Ez mind magyar és egészséges lakosság volt. A török háborúk azonban valósággal elsöpörték erről a területről a népet. Mai napig tisztán látni a repülőgépről, hogy mekkora távolságokba menekültek, a központi helyekre, az emberek. Cegléd, Nagykőrös, Kecskemét, másfelől Debrecen, Szeged, szinte beteges pusztaságokat húznak maguk után. A népet leölték vagy elkergették. Ma van megint abban a helyzetben az Alföld, hogy újra egyenletesen oszlik szét a mezőkön: a tanyákba. Ezek a tanyák a mai magyarság útiránya a föld meghódítása felé.

- Nagyon érdekes - szólt a grófnő. - De nem értem, hogy gondolja, mi dolga van a repülőgépeknek ebben?

- A mai magyar életet politikailag nem láthatja be, aki repülőgépen nem járja szakadatlanul az ország területét. Még a falu vagy a kisváros politikáját sem lehet már irányítani, ha az ember nincs tisztában a megszállással. Hajdúböszörménynek olyan speciális a megtelepedési állapota, amit nem lehet a nyugati kisvárosok alapján korrigálni. Majd ha gondolkozó emberek repülni fognak felette, akkor rájönnek majd, hol kell megfogni a kérdést. Szóval én csak éppen azt akartam mondani, hogy ha a nagy vezető államok arra használják a repülőgépet, hogy egymás ellen harcot indítsanak, mi itt a magyar viszonyok közt arra kell hogy használjuk, hogy felismerjük a saját bajainkat, és segíteni tudjunk rajtuk... A repülőgép olyan közlekedési eszköz, ami azonnal nagy koncepciójúvá válik. Alig száll fel, már túl van Vácon... Megjelenik az angol parton s Londonnak hét perce marad a védekezésre... London félóra hátrányban van Berlinnel szemben, ahogy ez a derék Knickerbocker figyelmeztet bennünket: hát én meg arra figyelmeztetem a magyar népet, innen a zárt vasúti fülkéből, ahonnan egy szó sem hallatszik ki, hogy számunkra is csak hét-percek állnak még rendelkezésre, hogy megmentsük magunkat, és félórai hátrányban vagyunk máris a németekkel szemben, akik rosszabb földön, rosszabb klíma alatt, annyival több eredményt tudnak elérni a termelésben, mint mi...

A grófnő nagy figyelemmel hallgatott.

Péter közben rátette kezét az Ágnes kezére, mintha bocsánatot kérne tőle, hogy ily rengeteg ideig nem vele foglalkozott:

- Szóval a politikusok repüljenek. Nem szórakozásból, nem is üzleti érdekből, hanem azért, mert csak így fognak helyes nézőpontra szert tenni. Bierbauer Virgil azt mondja, hogy ezer méter magasságból az egész mai Magyarország területét be lehet látni és háromezer méter magasságból a teljes régi Magyarországét. Most mit lát valaki százhatvan centi magasságból? Már ha gyalog megy.

A grófné egész szokatlanul úgy tűnt fel, mintha elgondolkozott volna azon, amiket a szobrász mond, pedig az ilyen társaságbeli hölgyek egyáltalán nem szoktak gondolkodni, annyira készen vannak minden lehető vita esetében, hogy rögtön a rendelkezésükre áll a válasz. Ha nincs éppen valamire feleletük a raktárban, mindig van egy kedves anekdota, amivel áthidalják a kérdést.

- Tudja kérem, ezzel úgy vagyunk, mint általában a legfontosabb kérdésekkel, mint a Princ kislánya. Kétéves gyermek, s a triciklijével játszott a teraszon, s valami két méter magasból csak leröpült. Nem lett semmi baja - nyugtatta meg a hallgatókat, akiknek az arcán túl erős volt a részvét - egy princ gyermekéről lévén szó -, és azt mondja: "Repülni jó volt, de leesni nem..."

Jóízűen nevetett, s még egyszer elismételte:

- Repülni jó volt, de leesni nem.

- Mindnyájan így vagyunk: repülni jó lenne, de leesni nem kívánkozunk. Nagyon jó repülni a gondolatok szelében, de ki vállalja, hogy valami új ideát megvalósítson? Ami nincs kipróbálva, az nagyon esésképes. Nem mondom, ez nem valami nagy vállalkozás, ma repülőgépre ülni, de gondolja meg, mit lát egy politikus a repülőről?... Ahhoz neki egy tanárt kell melléadni, aki megtanítja látni s nézni, és megmutatja, mit lehet onnan felülről megfigyelni?... A legtöbb politikus azt fogja figyelni, hogy a belső háborgása hogy működik, s azonkívül azt, hogy ilyen távolságról nem látja a saját érdekeit...

Hangosan nevetett, s a szobrász is vele nevetett.

- Ami pedig a népi problémákat illeti, ahogy maga mondja - folytatta a grófné -, mondok én magának erre valamit. Én sajnálnám, hogy elrontsák nekem ezt a mi jó népünket. Tele van erénnyel, hűséggel, jóravalósággal, csak nem kell hozzányúlni. Itt a példa: van nekem egy kis unokahúgom, aki Londonba ment férjhez, egy gentlemanhez. Egy olyan kereskedőféle emberhez. Már régen, vagy tizenöt éve... A kis húgomnak állandó kifogása volt a személyzet ellen. Londonban még nincs úgy, mint Amerikában, ahol a háztartási munkás megérkezik a saját autóján, és négy óra alatt végez a feladatával s távozik. De itt is mindenesetre egy jó polgári személyiség a szakácsné, aki nem jön hamarább, mint nyolc órakor, és távozik három órakor, és déli szünetje van 12 órakor. No és a húgocskám csak mondja, mondja, hogy egy magyar szakácsnét szeretne kapni, s a férje is azt mondta, próbáljuk meg. Így hozzám fordult, s én egy hirdetést tettem közzé a napilapban, s a csomó jelentkező közül kiválasztottam egy kerek képű, egészséges, olyan huszonnyolc éves teremtés. No, tud-e angolul? Egy szót sem. Akkor jó! Miért akar Londonba menni? Neki az már régi feltétele, kitűzte magának, hogy ő kimegy... No, akkor jó...